Jussi Adler-Olsen

HÉT NÉGYZETMÉTER

A Q-ÜGYOSZTÁLY ESETEI X.

Fordította: Veress Kata

A mű eredeti címe: Syv kvadratmeter med lås

Copyright © Jussi Adler-Olsen

and JP/Politikens Hus A/S 2023 in agreement

with Politiken Literary Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Veress Kata, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-588-0 (papír)

ISBN 978-963-614-589-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Louie-nak, a mi kis örökmozgónknak

I. prológus

2005

– Már megint idetették ezt a szart? – Anker kicsapta az anyósoldali ajtót, és kinyúlt a szélvédőre. – Ebben a szögben nem is látszik belőle semmi.

– Tippelhetek? – kérdezte Hardy a hátsó ülésről, és a matricát nézte Anker kezében.

– Újabb verzió – mondta Anker. – „A rendőrség három testőre.” Nagyon ötletesek a srácok.

– Csak irigykednek, hogy ilyen jól együtt tudunk dolgozni – szólalt meg Carl a vezetőülésről. – De nézd csak azt a két fickót ott, a beugróban! – mutatott az utca túloldalára. – A bal oldali nem a késelő, akit keresünk?

Hardy előrehajolt az ülések között.

– Nem, az a testvére. De biztosan mindjárt jön ő is.

– Ha mi vagyunk a három testőr – folytatta Anker –, nem én leszek az a szentfazék Aramis, hiába ő a legalacsonyabb.

Carl a fejét rázta.

– Miért nem? Ő is tutira hajtotta a csajokat.

– Nem, az a magas volt, a piás – vetette közbe Hardy. – Szóval majd leszek én Aramis.

Nevetés hallatszott a két első ülésről. Azért őt sem kellett félteni.

– Most mi van? – sóhajtott fel Hardy. – Megőrülök a nőktől.

– Mégis mi okod a panaszra? – kérdezte Anker. – Minna elég jó bőr.

Carl rezzenéstelen arccal bámult maga elé. Anker mintha olvasna a gondolataiban, és már nem először.

– Az, és tudja is magáról.

Hirtelen kiabálás hallatszott az utca túloldaláról. Hardy résnyire letekerte az ablakot.

– Elegem van, hogy Minna flörtöl mindennel, ami csak mozog, még veletek is.

– Ó, barátom, ti pedig még jól is vagytok – mondta Anker. – Nem úgy, mint mi Elisabethtel. Szerintem készülhetek, hogy mikor kell valamelyik haverom kanapéjára költöznöm.

– Tudod, hogy hozzám bármikor jöhetsz, ugye? – kérdezte Carl.

– És hozzánk is – vágta rá Hardy.

Anker intett egyet a hátsó ülés felé, aztán vállon veregette Carlt.

– Kösz, srácok! Sok jó ember kis helyen is.

– Mintha elindult volna a fickó – szólalt meg Hardy.

– Az ott a nője. Persze lehet, hogy még nem láttál nőt nadrágban – ugratta Anker. – De mondd csak, Carl, ti mikor költöztetek külön Viggával? Nem akartok elválni?

Carl visszafojtotta a nevetését. Vigga furcsa szerzet volt, egy épeszű férfi sem gondolhatta, hogy ő lesz élete szerelme. De teljesen azért még nem akarta volna leépíteni.

– Csak nem az áldásomat várod, Anker? – kérdezett vissza Carl. – Vagy van valaki más a láthatáron?

Anker cinkosan rámosolygott.

– Találkoztam valakivel. Elég vad, tele meglepetéssel. Szerintem ismered a fajtáját.

Carl bólintott. Meglepetésekből Viggánál sem volt hiány.

– Mindenesetre nagyon tudja, mitől döglik a légy – kacsintott rá Anker. – Vigyáznom kell vele.

Hardy csak a fejét rázta. Aztán kinyitotta az ajtót, észrevehetett valamit.

Általában így teltek a közös műszakjaik. Mint három bezsongott kamasz, csak éppen idősebb kiadásban. És az is biztos, hogy nem volt még egy ilyen jól összeszokott csapat a rendőrségen.

– Ez veszélyesnek hangzik. És izgalmasnak. De ki az, Anker? – kérdezte Carl.

Anker egy kicsit elkalandozott, mint aki már a Paradicsomban jár, a tiltott fa tövében, aztán vigyorogva azt válaszolta:

– Tudod te azt!

Hirtelen újra előkerült Hardy.

– Gyertek, most elkapjuk! – kiáltotta, és az utca túloldala felé indult.

II. prológus

2020. december 26. szombat

– Mit mondtál, Eddie? Mondd még egyszer!

Eddie Jansen lesütötte a szemét, hogy ne provokálja a férfit, de hiába.

– Megegyeztünk valamiben, nem? Nem ártana, ha be is tartanád!

Eddie óvatosan bólintott. Csengett a füle. Csak remélni tudta, hogy nem látszik rajta a kétségbeesés; az kellett volna még, hogy balhéja legyen a főmuftikkal meg ezzel a felemás szemű alakkal, akit maguk helyett küldtek.

– Be kell tartanod az egyezségünket – ismételte el a férfi, mintha ezzel újat mondott volna. – Rohadtul be kell tartanod, különben nem lesz szép vége!

Az a szaros egyezség!

Eddie évekig hagyta magát megvesztegetni, amiért nem is hibáztathatta senki. Nyomozóként a rotterdami rendőrségen a töredékét kereste annak, amit ezek az emberek adtak neki az információkért és a segítségéért. Ezért ment bele az egészbe. És a könnyen szerzett pénz rögtön könnyített is az életén: ajándékokat vett belőle a feleségének, majd később a lányuknak, elmentek nyaralni, és visszafizette a hajóra meg a kocsikra felvett kölcsönt. Nem volt több álmatlan éjszakájuk az anyagiak miatt.

Aztán eljött az elszámolás napja. Természetesen.

Jó ideje halogatta a feladatot, amit a férfi most számonkért rajta. A többihez képest persze sokkal extrémebb és brutálisabb is volt. És Eddie minden figyelmetlensége vagy gondatlansága ellenére az évek során valahogy minden jól alakult, és látszólag a megbízója is alább adott az igényeiből. Akkor mégis mitől félt?

Próbálta mozdulatlanul tartani a remegő kezét. Vajon az lehetett a gond, hogy inába szállt a bátorsága, és nem merte megtenni, amit kértek tőle? Mert arra mindene ráment volna.

Vett egy mély levegőt, és lesütött szemmel, szinte suttogva azt mondta:

– Ígérjük… vagyis nem. Ígérem, hogy elkapom. Ahogyan megbeszéltük.

Ahogy felemelte a tekintetét, egy pisztoly csöve nézett rá, amit a következő pillanatban már a homlokán érzett. A hatalmas ember rezzenéstelen arccal tartotta, és hidegen annyit mondott:

– Már tizenhárom éve megkaptad a megbízást, és akkor sem voltál ott, amikor a padlásáról előkerült a cuccunk egy bőröndben. Most meg csak úgy mellékesen megemlíted, hogy a dán rendőrség letartóztatta, és előzetesben van. Tudod te, milyen következménye lenne, ha hirtelen megeredne a nyelve?

– Igen, de…

Összerezzent, ahogy kattant a ravasz.

A férfi felnevetett.

– Csak nem megijedtél, Eddie? Mint a halálra ítélt kínaiak, akik térdelve várják a golyót a tarkójukba, aztán ijedten összerezzennek, amikor lelövik a mellettük lévőket. Nem olyan kellemes belegondolni, de te is így járhatsz, Eddie, ennyire komoly a helyzet. Biztos lehetsz benne, hogy legközelebb nem lesz üres a tár, érted? Szóval szedd össze magad, és mutasd meg, mire vagy képes! Nem kockáztathatunk, hogy Carl Mørck vajon mit tud, vagy mit talál ki.

Eddie kinézett az ablakon. Sötétbe burkolózott Schiedam, és a Louis Raemaekersstraaton épp zöldre váltott a jelzőlámpa a felhőkarcoló tövében. Már csak néhány perc, és a felesége, Femke belép az ajtón a kisgyerekükkel, miután egész nap Femke régi munkatársánál, Sirinél voltak. Eddie szinte látta maga előtt, ahogy kedvesen a vendégre mosolyog, aztán később megkérdezi, ki volt az a férfi, aki ilyen későn idejött. Pedig az életének ebbe a részébe nem akarta beavatni.

– Igen, persze, rendben. Megértettem.

Eddie bólogatott, és közben óvatosan eltolta a pisztolyt az arcától.

– Már ma este beszélek a dánokkal.

1

2020. december 26–27., szombat–vasárnap

CARL

Carl úgy érezte magát, mint amikor gyerekkorában hirtelen fellibbent a szeme elől az ártatlanság fátyla; amikor először ismerte fel a bőrén a hazugság perzselését; amikor igazságtalan pofon csattant az arcán; amikor fiatalkorában nem viszonozták a szerelmét; vagy amikor később toronyként magasodtak fölé a barátnője hazugságai.

Egy csapásra felelevenedtek benne ezek az érzések, amikor a kedvenc munkatársa, Marcus Jacobsen, a gyilkosságiak főnöke, a kelleténél szorosabban a csuklójára csattintotta a bilincset. Aztán elhúzták Mona mellől, és kitoloncolták a ház előtt várakozó járőrkocsiba. A nő a lépcső tetejéről mutogatta neki, hogy nincs egyedül.

Sovány vigasz.

Az pedig csak tovább rontott a helyzeten, amikor az anyósülésen ülő rendőr kiadta a sofőrnek, hogy ne is a rendőrségre menjen, hanem egyből a Vestre börtönbe.

– Hé, mit csináltok? Nem lesz ez így jó. Miért nem a rendőrségi fogdába visztek? – kérdezte, de nem kapott választ.

Motyogás hallatszott az első ülésekről, és párszor elhangzott Marcus Jacobsen neve is.

Carl előrehajolt az ülések között, de csak óvatosan, nehogy a bilincs elszorítsa a vérkeringését. Egyértelmű volt, hogy hiába gürcölt a rendőrségen évtizedeken át, és oldott meg szinte lehetetlen ügyeket, a kollégáitól innentől kezdve semmiféle támogatást nem remélhet.

De mégis mire számított?

Rengetegszer kísért már ő is letartóztatottakat abba az épületmonstrumba, és látta, ahogy egyik-másik zokogva próbálja védeni magát a hátsó ülésről. Ártatlanságra, megbánásra, magára maradó családra hivatkozva, persze hiába. Kénytelenek voltak elviselni a megaláztatást az előkészítő ülésig. De nem is azért kísérte őket, hogy a lelküket ápolja. A bírósági eljárásnak ezen a pontján az ember bűnösnek számított, amíg be nem bizonyították az ellenkezőjét.

Ahogy a szolgálati kocsi 2020 karácsonyának másnapján a jéghideg és sötét utcákat szelte, a már funkciójukat vesztett girlandok és díszek között, Carl azon gondolkozott, ő hogyan védekezhetne ebben a helyzetben.

Egyáltalán mi ellen kell védekeznie? Azután tartóztatták le, hogy megoldották a Sisle Park-ügyet, és kiszabadították Gordont. De miért van most itt? Mert nem akarta ő is a szögbelövős gyilkos áldozataként végezni? Mert naiv volt a kollégája, Anker Høyer ténykedésével kapcsolatban? Mert élt a gyanúperrel, hogy Anker drogozik? Mert jóhiszeműen megőrizte a bőröndjét, és nem kérdezősködött, mi van benne? Hosszú éveken át tárolta a padláson, és egy pillanatra sem volt neki gyanús. A bőrönd, amiről később kiderült, hogy tele van kemény drogokkal és egy nagyobb összeggel különböző pénznemekben. Bárcsak feltörte volna, megelőzve mindenki mást, hogy ő szolgáltathassa be! Már-már halálos bűnnek számított ilyen nevetségesen vakon hinnie abban, hogy őróla, a lelkiismeretes nyomozóról senki sem gondolja majd, hogy bármit is elkövetett. Egyszerűen nem tudta, mivel védekezhetne, csak azt, hogy az autóban ülő kollégái nem akarnák hallani, ahogyan az ártatlanságát bizonygatja, vagy azt magyarázza, hogy magára marad a családja. Mégis mihez kezdenének vele? Egyedül a vallomások érdekelték volna őket, és hogy megbánta-e, amit tett, de ilyesmit nem kaptak. Szóval Carl inkább hallgatott. Aztán behajtottak a börtönbe, és bekísérték a befogadó irodába, ahol egy fáradtnak tűnő, sápadt őr alaposan tanulmányozta a papírjait, majd konstatálta, hogy senki nem kérvényezett elkülönítést, ami, úgy tűnt, őt is meglepi, elvégre magas beosztású rendőrről volt szó.

Carl értetlenkedett. Hogyhogy nem különítik el?

– Ide figyeljen… – szólt oda a börtöntisztnek. – A mostani fogvatartottak közül többet is én tartóztattam le, szóval…

– Nem tudok mit tenni – szakította félbe a férfi.

Ez nem volt túl biztató, ahogyan az sem, hogy Carl kollégái még csak felé sem biccentettek búcsúzásképp, amikor elvezették, és le kellett vetkőznie.

A motozást végző sápadt börtöntiszt ugyanolyan undorral nézett rá, mint Marcus Jacobsen a letartóztatottakra a jogaik ismertetése közben.

– Nahát, nahát, csak nem a nagy Carl Mørck? – bukott ki belőle, miközben egy kupacra dobálta a ruháit. – Ennek páran nagyon fognak örülni odabent. Nem lennék most a helyedben – folytatta, és Carl kezébe nyomott néhány ruhadarabot.

Carlt szíven ütötték a szavai, hiába volt felkészülve a hasonló megjegyzésekre. Talán abban reménykedett, hogy valahogyan mégiscsak megoldódik a helyzet. De akkor hol maradt az a megoldás?

Amikor az ismerős szűkös és homályos folyosókon, rácsos ajtókon át az épület keleti szárnyába vezették, a 437-es cellához, érezte, hogy már nem védi semmi, és izzadni kezdett. Tudta, hogy néhány pillanat múlva, amikor visszavonhatatlanul becsukódik mögötte a nehéz ajtó, az igazságérzetének az utolsó morzsái is szertefoszlanak majd.

Miután megálltak, Carl körülnézett a hatalmas és rideg folyosón, aztán bevezették a cellájába, és elfordult a kulcs a zárban. Hosszú pályája során persze már rengeteg zárkát látott, de a keskeny, fekete vaságyak közül még egy sem várt rá. Most viszont ott kellett megpróbálnia aludni, Mona nélkül. És anélkül, hogy másnap a lánya ébresztené. Vagy hogy reggel abban a tudatban kelne fel, micsoda szép nap vár rá.

Az ágy fölött lógó, viseltes, szürke üzenőtáblát vizsgálgatta, rajta egy előző fogvatartott félig letörölt betűivel. Csupa nyomasztó dolgot írt fel, sehol egy fénysugár a sötétben.

Épp elszenderült egy kicsit, miután egész éjjel azt elemezgette, mi fog történni, és mit kellene tennie, amikor valaki dörömbölni kezdett az ajtaján, és közben azt üvöltötte, tudja, ki ő, és el fogja kapni. Aztán a hang elhallgatott, valószínűleg néhány börtönőr közbenjárásának köszönhetően. A szavai viszont ott lógtak a levegőben: „Szemét zsaru, elkapunk!”

Carl felkönyökölt, és vett egy nagy levegőt. Szóval elkezdődött. Az „elkapunk” annyit jelentett, hogy „megölünk”. A „szemét” pedig, hogy megérdemelte. Vagyis mostantól életveszélyes volt Carl Mørcknek lenni. Gombóccal a torkában megemlékezett a börtönben pórul járt rendőrökről. Csak remélni tudta, hogy a kirendelt védője majd enyhít a helyzeten, és eléri, hogy az előkészítő ülés után szabadlábra helyezzék, vagy elintézi neki a biztonsági elkülönítést, amihez fogvatartott rendőrtisztként egyébként is joga volt.

Valahogyan beszélnie kellett Roséval, Assaddal és akár Gordonnal is, ha a szerencsétlen nincs túlságosan maga alatt, miután a sorozatgyilkos Sisle Park karácsonykor néhány napig fogva tartotta, és majdnem kivégezte. Most, hogy így elfajultak a dolgok, ők hárman biztosan belevetették magukat a munkába, hogy kiderítsék, mi történt a szögbelövős ügyben. És persze az sem mindegy, hogy a rendőrség pszichológusaként Mona a közeli hozzátartozóknak biztosított látogatáson felül is bemehetett hozzá.

A vád alapját egy tizenöt éves ügy képezte, amelynek a koronatanúja és egyben fővádlottja Carl egykori kollégája, Anker Høyer volt. A férfi 2007-ben meghalt Amageren, amikor a másik kollégájuk, Hardy Henningsen lebénult, miután hátba lőtték. Szóval ki tudna tanúskodni a lövöldözésben érintett harmadik félen, vagyis saját magán kívül? Hardy? Vajon megtenné? Egyáltalán az ő oldalán állt?

Carl visszafeküdt a vékony matracra. Úgy érezte, agyonnyomja a tehetetlenség. Az egész szaros ügy az egykori munkatársához és jóbarátjához, Anker Høyerhez vezetett vissza. Ha ő nincs, most egészen biztosan nem feküdne itt. Anker az a fajta rendőr volt, aki nem akarta élete végéig azt csinálni, amit Carl és Hardy, ez már akkoriban is látszott. Ambíciói voltak, és mindig minden helyzetben saját magát helyezte előtérbe. Ezért is dobta ki a felesége, és ezért igyekezett minden lehetőséget megragadni, hogy feljebb jusson a társadalmi ranglétrán. Ami a szemében egyet jelentett a meggazdagodással. Carl miért nem látta, hogy ebből még baj lehet? Bár persze sosem gondolta volna, hogy Anker korrupt drogkereskedő és hasonlók. Ahogyan azt sem, hogy meghal abban az amageri viskóban. Most viszont Carlt azzal gyanúsították, hogy a bűntársa. Ha őszinte akart lenni, alig emlékezett bármire az akkori történésekből.

Sosem szerette volna még ennyire, hogy Hardy barátja mellette legyen, és együtt megértsék és felfejtsék, mi is történt 2007-ben a szögbelövős ügyben. Carl újra sóhajtott. Tudta, hogy lehetetlenség, amit kíván, mert Hardy épp több hónapos alternatív rehabilitáción van Svájcban. Onnan nem nagyon tudna mit csinálni.

Órákon át próbálta összeilleszteni a múlt darabkáit. Így visszanézve már látta, mekkora idióta volt. Bőröndben őrizte Anker szajréját a padláson. Hardyval hagyta magát kicsalni Amagerre, és egyáltalán nem törődött Anker furcsa viselkedésével. Aztán nem foglalkozott kellőképpen azzal, hogy miért öltek meg két sorői autószerelőt szögbelövővel, mint Amageren a nagybátyjukat, Georg Madsent. Nem érdekelte eléggé, vajon mit tettek az áldozatok, hogy ilyen szégyenteljes halált kellett halniuk.

Carl egy foltra szegezte a tekintetét a plafonon, és a kifogásait sorolta: kikészítette Anker halála és Hardy bénulása, ami után kétszer is pánikrohama volt, és teljesen úrrá lett rajta a poszttraumás stressz, de ezt persze nem vallotta be magának. Aztán olyan jóhiszeműség szállta meg, ami egyáltalán nem volt rá jellemző.

Vasárnap reggel, egy gyötrelmes éjszaka után, Carlt bevitték a belvárosba, és 8:30-kor már a bíróság zárkájában ült. A tárgyalás előtt mindössze tizenöt perccel kivezették az egyik szomszédos terembe, ahol az ismeretlen védője már várta.

Carl nagyot sóhajtott, amikor meglátta. Elnyűtt, zöld szövetkabátjából és borotválatlan arcából tudta, hogy különösebb segítséget nem várhat tőle. Az a fajta kirendelt védőügyvéd volt, aki lemondott a sztárügyvédi karrierről, amivel a rossz sorozatok kecsegtették a joghallgatókat.

De mégis mit várt? Nem lehetett valami nagy a választék a lelkes, ráérő ügyvédekből karácsony harmadnapján, ami ráadásul vasárnapra esett.

– Tájékoztatták a feleségemet, hogy ma lesz az előkészítő ülés? – kérdezte Carl.

Az ügyvéd megvonta a vállát.

– Nem tudom, de olyan, mintha eleve csak most döntötték volna el.

Végigsimított a csillogó haján.

– Adam Bang vagyok – mutatkozott be, és kezet nyújtott Carlnak. – Ezen a hétvégén nálam vannak a gyerekek, a három- és az ötéves, szóval rá kellett vennem a húgomat, hogy vigyázzon rájuk. Úgyhogy elnézést a megjelenésemért.

Megigazította a nyakkendőjét.

– Fürödni se volt időm.

Kedves, hogy bevallotta.

Az ülés legelején Carl körbenézett a tárgyalóteremben, és megállapította, hogy nincs ott senki a családjából vagy a Q-ügyosztályról. Viszont annál több újságíró jött el különböző koppenhágai lapoktól, ahogyan a letartóztatásakor jelen levő rendőrök és köztük valószínűleg a független rendészeti panasztestületiek is, akik a további nyomozást vezetik majd, mivel megállapították, hogy szolgálati időben folytatta jogszerűtlen tevékenységét, Anker Høyerhez hasonlóan. Carl körülnézett, vajon talál-e barátságos arcokat a hallgatóságban: egy ilyet látott, Bente Hansen felügyelőjét. A nő óvatosan mosolyogva felé biccentett, de Carl lesütötte a szemét zavarában. Egészen meghatódott, hogy Bente eljött. Talán szólhatna is Rosénak, hogy újabb támogatója akadt a Q-csapatnak.

– Mi a fene történik? – kérdezte a védőügyvédjét suttogva. – Mit keresnek itt az újságírók? Menjenek csak szépen ki innen, minél előbb. Maga tudja, honnan szereztek tudomást a letartóztatásomról?

Carl hátrafordult az életellenes bűncselekmények osztályának vezetőjéhez, Marcus Jacobsenhez, aki mögötte ült, a hallgatóság legelső sorában.

– Ez a te műved, Marcus? – kérdezte a máris szorgosan körmölő újságírók felé biccentve.

A férfi a fejét rázta.

– Nem, a börtönből szivároghatott ki az információ, és sajnos szárnyra kapott.

Nem nézett a szemébe, és a nevét sem ejtette ki a száján. Szinte megfagyott a levegő a tárgyalóteremben. Carl még sosem csalódott ekkorát senkiben. De nem hagyta annyiban.

– Értem. És mi a francért nem maradhattam a rendőrségen éjszakára? Akkor elkerülhettük volna ezt az egész cirkuszt.

Marcus a mellette ülő Leif Lassenhez hajolt, a kábítószeres osztály vezetőjéhez, akit csak Drogkopónak hívtak, és a fülébe súgott valamit.

– Mert a rendőrségi fogda a külföldieknek van fenntartva, azért – válaszolta aztán röviden, amikor végre Carl szemébe nézett.

Carl legszívesebben lekevert volna neki egyet, az utóbbi huszonnégy órában már másodszor.

Aztán bejött a terembe az ügyész, és leült. Neki biztosan jutott ideje a reggeli fürdőre, és úgy illatozott, mint a Magasin du Nord áruház földszintjét belengő szellő.

Belépett a bíró is, mire mindenki felállt a teremben. Az ügyészhez és a védőügyvédhez hasonlóan Carl őt sem ismerte.

Hamar lezavarták a szeánszot. Az ügyész fapofával felolvasta a vádiratot, de olyan tempóban, mint aki országos rapversenyre készül. Carl közben épphogy végére ért az előzetes letartóztatásról szóló résznek a teremben kifüggesztett plakáton. Aztán a védőügyvédje szép lassan feltápászkodott, kihúzta magát, amennyire a gyűrött kabátja engedte, és azt kérte, hogy a sajtó képviselőit küldjék ki a teremből. A bíró egy pillanatra ránézett, utána Carlra, majd megrázta a fejét, mintha pezsgőt és kaviárt rendeltek volna, aztán megtiltotta a vádlott megnevezését, mire az újságírók felkeltek, és kimentek a teremből. Ahogyan az várható volt, a kiéhezett riporterek háborogni kezdtek, hogy mégis miért kellene kihagyniuk a vádlott nevét a tudósításaikból, ha az már úgyis közszájon forog a városban, különben is, mire mennek azzal, ha kidobják őket a tárgyalóteremből? Nem az volt a vádlott érdeke is, hogy pártatlanul és részletesen beszámoljanak az ügyéről?

De hiába háborogtak. A magas beosztású rendőrtiszt biztonságára való tekintettel így kellett eljárni.

Carl elismerően a bíró felé biccentett, majd az ügyész következett az olvasással. A vádirati pontok hallatán elkerekedett a szeme: emberöléssel és abban való bűnrészességgel vádolták, korrupcióval, lopással és drogkereskedelemmel, de hiába követett minden pontot magyarázat, semmit sem értett. Hátrafordult, és Marcusra nézett, aki hűvös pillantással nyugtázta a hallottakat.

Carl megrázta a fejét, és a védőjéhez hajolt.

– Ez hazugság, az egész tele van csúsztatásokkal – suttogta, de az ügyész szavaira koncentráló védő leintette.

– A kliensem a vád tárgyává tett bűncselekményekben nem ismeri be bűnösségét – szólalt fel a védője, anélkül hogy Carllal egyeztetett volna.

Ennyire persze értették egymást. Még szép, hogy Carl nem bűnös. Óvatosan megveregette a védő vállát, hogy a mögötte ülő Marcus biztosan lássa, majd jött a négy hét előzetes letartóztatás.

Sötét fellegek gyűltek a feje fölé. Az említett vádirati pontoknak már csak a feléért is legalább öt év szabadságvesztés jár, és ha nem bizonyították, hogy nem helytállóak, többször is meghosszabbíthatták az előzetes letartóztatását.

Újra a kifüggesztett plakát felé sandított, amiről kiderült, hogy a dán bűnvádi perrendtartásról szóló törvény 762. szakaszának több bekezdése is alkalmazásra kerülhet a vádakkal kapcsolatban.

Nagy szarban volt.

2

2020. december 27., vasárnap

EDDIE JANSEN

– Az előkészítő ülés után rögtön visszavitték a börtönbe, és most az egyik látogatószobában ül az ügyvédjével. Ha jól értettem, a rendőrség már röviden kikérdezte.

– A francba is, Eddie, ez nagyon nem jó! Elkülönítették? – kérdezte a furcsa szemű férfi a telefonban.

– Nem. – Eddie elmosolyodott. – A helyszínen lévő emberünktől úgy tudom, hogy a kihallgatás és az ügyvédi konzultáció után visszaviszik a 437-es cellába, de biztosan hamarosan elkülönítik, talán már ma délután.

– Kitől származnak az információid?

– Az egyik őrtől, aki már néhány éve dolgozik nekünk. Aranyat ér, és ma épp benn van.

– Arra jutottunk, hogy a rendőr meggyilkolásáért ötszázezer korona legyen a jutalom. Egyetértesz?

– Persze!

– És mi a terv?

– Akkor lesz az akció, amikor előáll az étkezőkocsi a reggeliztetéshez. Az őrünk megegyezett az egyik rabbal, egy eléggé korlátolt fickóval, akinek nincs vesztenivalója, így viszont gondoskodhat a családjáról.

A rotterdami rendőrségen ülő Eddie a vasárnapi műszakos kollégáira nézett, akik a jelentéseiket bújták. A falakon maradt még némi karácsonyi dekoráció, bár az ünnepi hangulatnak már nyoma sem volt, mert a legtöbb bűncselekményt vasárnap és ünnepnapokon követték el. Nem unatkoztak.

Eddie már húsz éve dolgozott nemzetközi informátorokkal drogos körökből, mint ahogy minden rendőrnek megvoltak a maga informátorai; így lehetett őket a legjobban védeni.

– És hogyan fogja csinálni a kiválasztott gyilkos? – kérdezte a férfi a vonal túlsó végén.

– Szíven döfi.

Eddie önelégülten bólogatott. Már csak néhány óra, és megmondhatja a megbízóinak, hogy a szaros régi ügynek ezt a szálát is elvarrták.

Letette a telefont, kinyitotta az íróasztalszekrényét, és kihúzta az egyik függőmappás fiókot. Az ügy iratai a 2003-as évnél lógtak, bár még most, tizenhét évvel később is kerültek a mappába jegyzetek: elhalálozási dátumok, drogszállítmányok lekapcsolásának időpontjai, és persze az Eddie-nek kiadott feladatok, szintén dátumokkal.

Egy kívülálló nem értett volna belőle semmit, Eddie-nek viszont ez volt a biztosítéka, hogy ha rosszul sülnek el a dolgok, bármikor bejelentkezhet koronatanúnak, és köthet magának alkukat, amelyek a hírnevét és a munkáját talán nem mentenék meg, az életét viszont igen.

Eddie 2003-ban süppedt bele a személyes kis mocsarába, amikor kényszerárverés alá került a nyaralójuk Bergen aan Zeeben. Femke teljesen kétségbeesett. A szüleitől örökölte a lepukkant házat, amin volt hitel, de nagyon szerették. És most úgy nézett ki, elveszítik.

Eddie többször is bement a bankba, és próbált fizetési haladékot kérni, hogy ne kelljen elkótyavetyélniük a házat, de hiába. Nem licitáltak sokan, és végül egy olyan férfi nyert, akivel egyszer már véletlenül összefutott a bank előterében. Nem az a fajta volt, akire Eddie szívesen bízta volna a nyaralót; beszélt ugyan hollandul, de nem tűnt tipikus hollandnak, talán a Holland Antillákról származott.

Az árverés után rögtön eltűnt, Eddie pedig magára maradt a szégyenével és ürességérzésével, ezért aztán szinte sokként érte, amikor öt perccel később a férfi mosolyogva megkocogtatta a vállát az utcán.

– Jó kis ház az, Eddie – mondta talán túlságosan is bizalmasan.

Ahogy levette a napszemüvegét, látszott, hogy nem egyforma a két szeme: az egyik barna, a másik kék.

– Nem sok helyről olyan szép a kilátás a tengerpartra, biztosan szerettetek ott lenni.

Így kell valakinek fájdítani a szívét, anélkül hogy vissza tudna vágni.

Eddie bólintott, és próbálta eldönteni, hogy a férfinak melyik szemére fókuszáljon: a hideg kékre vagy a meleg barnára?

– Igen. Nagyon szomorúak vagyunk, hogy elveszítettük.

– Hm, ki mondta, hogy elveszítettétek, Eddie? – A napbarnította férfi közelebb lépett hozzá. – Mindenre van megoldás!

Eddie teljesen összezavarodott. Vajon mire gondolhatott?

– Nem tudom, erre mi lenne. Nem tudtuk fizetni a hitelt, így jártunk. A feleségemmel mindketten közalkalmazottak vagyunk, nem tudunk ennyi pénzt elővarázsolni.

– Arra is van megoldás. Nem ülünk be valahova egy kávéra, hogy átbeszéljük a lehetőségeket?

A férfi eleinte nem kért különösebb ellenszolgáltatást, csak információra volt szüksége. És mivel Eddie a rendőrségen dolgozott, sok mindenhez hozzáfért, így legfeljebb annyit kellett tennie, hogy titokban elolvasott egy-egy jelentést. A következő ajánlatot viszont egyszerűen nem lehetett visszautasítani: azt mondták, kifizetik az összes törlesztőrészletet. A közjegyző pár száz guldenért cserébe Eddie nevére írt egy svájci céget, így Femkével hirtelen nemcsak a nyaraló volt az övék, de több százezer svájci frank is, amit bármikor kivehettek a céges bankszámláról.

Eddie úgy döntött, nem avatja be Femkét, mit kellett tennie mindezért cserébe, inkább azt mondta neki, nyert a lottón, aminek az lett az eredménye, hogy a nő feltartott kézzel szaladgált körbe-körbe, és ujjongott örömében.

Ezek után bonyolultabb és veszélyesebb dolgokat kértek tőle.

Eddie kezdte azt hinni, hogy tudja, kik állnak a drogkartell élén: jómódú üzletemberek Suriname-ból és Curaçaóból. És közben úgy tűnt, olyan mélyre süppedt a kétes ügyletek mocsarában, hogy kénytelen eleget tenni a kéréseiknek. A szervezetet már jó ideje figyelték a kollégái, vagyis a holland rendőrség, de arra nem sikerült rájönniük, pontosan hogyan működik. Csak annyit tudtak, hogy köze van a drogkereskedelemhez és talán néhány gyilkossághoz.

Eddie próbált volna fellázadni és közvetítőn keresztül a tudtukra adni, hogy nem vehet részt ilyen gátlástalan bűncselekményekben, de aztán a svájci számlán hirtelen megháromszorozódott a rendelkezésre álló összeg, a postaládában pedig egyik nap tetszetős bővítési tervrajzokat talált a nyaralóhoz. Akkor esett le neki, hogy végleg csapdába került, és kénytelen követni a játékszabályokat. Néhány évvel később már ő volt a szervezet legfontosabb információforrása, aki a rendőrség aktuális nyomozásairól is tájékoztatta őket, ezért szükség szerint át tudták szervezni a drogfutáraikat.

Így történhetett, hogy egy idő után Eddie intézte a pénzügyeket, méghozzá a szolgálati autójában. Később pedig, amikor már túl nagyok voltak a szállítmányok és az összegek, kapott a célra egy nyolcszemélyes luxus-SUV-t, ami egyébként a családjának is kapóra jött.

Aztán, amikor hallott a szervezet első gyilkosságáról, vadul ellenkezett, de csak annyit ért el vele, hogy még szorosabb lett a hurok a nyaka körül.

– Ha most kiszállsz, rád kenünk mindent, Eddie. Hidd el, gondoskodtunk róla, hogy legyenek ellened terhelő bizonyítékaink, ha épp arra lenne szükség!

Így hát Eddie minden tiltakozása ellenére maradt, hiába tudott a szögbelövős gyilkosságokról, amiket a szervezet rendelt meg.

3

2020. december 27., vasárnap

MALTHE

Az iskolában mindenki csak Hurkának hívta. Nem teljesen ok nélkül: a törzsét vastag, szimmetrikus zsírpárna vette körül, ami teljesen eltakarta az izmait. Ráadásul egy fejjel magasabb volt, mint az osztálytársai, és sápadt, mint a holdvilág. Sokszor utána is fordultak az utcán, és összesúgtak a háta mögött. De Malthe egyszerű és jólelkű fiú volt, akit a húgával és az öccsével együtt túlféltettek a szülei, és sosem árulták el neki, milyen gonoszak tudnak lenni az emberek.

Szóval Malthe beletörődött, hogy azt mondják rá, Hurka, Disznósajt, Tavaszi tekercs vagy Hájfej. Aztán egyszer egy hárommal vagy néggyel felette járó fiú, aki szeretett másokat csúfolni, kiegészítette a sort azzal, hogy Hústorony és Zsírzsák. Malthe mosolyogva felé biccentett, hallott már rosszabbat is. De amikor a fiú a mosoly viszonzása helyett leköpte az ingét, és jól meg is lökte, valami eltört benne.

Az osztálytársai figyelmeztették, hogy a srác karatézik, és mintha feketeöves lenne, de Malthe minden erejét összeszedve akkorát behúzott neki, hogy eltört a nyakcsigolyája, és soha többet nem tudott felállni.

Malthe útja onnantól először bentlakásos otthonokba, a fiatalok börtönébe, majd rendes börtönökbe vezetett. A lassú lejtmenet kiszámítható története volt az övé; egyre több rossz döntés, túlkapás és erőszak.

De csak huszonöt éves korában jött rá, hogy ez valószínűleg mindig is így lesz, amikor egy újabb erőszakos epizód után ismét a Vestre börtönbe került. Beletörődött a helyzetébe, és mivel rendesen viselkedett, egyszer csak kinevezték szárnyfelelősnek, aki többek között arról gondoskodott, hogy időben ott legyen a gurulós kocsin a többi fogvatartott reggelije. Napközben nem zárták be a celláját, hogy tudjon menni takarítani, és végezhesse a többi feladatát, és tulajdonképpen örült, hogy a keleti szárnyban helyezték el, ahol az új fogvatartottak felvétele is történt.

Amikor az apja rákos lett, és nem sokkal később meg is halt, becsületbeli ügynek tekintette, hogy minden garast, amit a börtönben keresett, hazaküldjön az anyjának és a kistestvéreinek. Amikor aztán néhány hónappal később az öccse is súlyos beteg lett, és a kórházak a nagy költségekre és a koronavírusra hivatkozva nem akarták felvenni, Malthe tudta, hogy meghal, ha nem kerül magánklinikára Németországba.

Az egyik börtönőr állt elő a javaslattal valamelyik reggel.

– Segítünk neked, Malthe, hogy az öcséd eljusson a német klinikára, de cserébe mi is kérünk tőled valamit.

– Tényleg? – Malthe nem értette, hogyan lehet ilyen szerencsés. – Mit kellene csinálnom?

– Megölni a 437-es lakóját. Egy kicsit később le is hozzák. Ötszázezer koronát kereshetsz vele a családodnak.

Malthét először sokkolta az ajánlat, aztán elgondolkodott. Ha megöli egy rabtársát, azért legfeljebb tizenöt évet kap pluszba, de jó magaviselettel ötvenéves kora körül szabadulhat, ráadásul így még az öccse is élhet akkor. Nem volt min tovább gondolkozni.

Mivel ő kezelte a reggelizőkocsit, könnyen tudott magának szúrófegyvert szerezni. És aznap reggel is, mint mindig, telepakolta a kocsit felvágottal, majonézzel, paradicsommal, csirkesalátával, kenyérrel, vajjal és műanyag evőeszközökkel, amiből egy villának jó élesre ki volt hegyezve az egyik vége.

Az volt a terv, hogy miután lekísérik a szóban forgó rabot, Malthe megkínálja reggelivel, és amikor a kocsihoz lép, mellkason szúrja, pontosabban a szívébe döfi a villát. Úgy hallotta, ilyenkor tövig be kell tolni a szúrófegyvert, és ha az áldozat nagydarab, nem árt ököllel jól rá is csapni a végére. Nem tűnt túl bonyolultnak.

Közben viszont annyi történt, hogy a 437-esben lévő rab csak azután jött le, hogy az étkezőkocsikat már kitolták, ezért Malthe csak álldogált a folyosón, amíg várta.

– Te meg mit csinálsz idekinn? – kérdezte a keleti szárny legkeményebb fenegyereke, William Bastian.

Malthe nem most találkozott vele először. A fickót egyébként Nyúlpöcsnek hívták, mert gazdag nőkkel kezdett ki, akiket aztán kisemmizett és dobott. De Nyúlpöcs másban is utazott: ha bármilyen balhé készülődött a börtönben, egészen biztos, hogy volt hozzá köze. Amióta csak bekerült a Vestrébe, ő irányította az összecsapásokat, és ez nem lehetett másképp a többi börtönben sem, ahol az idők során megfordult.

– Én? Semmit. Csak állok és várok. Te mit csinálsz? – kérdezett vissza Malthe.

– Ahhoz semmi közöd. Mire vársz?

– Rá – mutatott Malthe a 437-es cella felé.

– Ja, szóval zsarukkal üzletelsz. Most épp miért?

– Zsarukkal? – kérdezett vissza Malthe a fejét rázva. – Milyen zsarukkal?

– Milyen zsarukkal? A 437-esben Carl Mørck lakik. Tényleg ennyire nem vagy képben, te szerencsétlen?

Malthénak fogalma sem volt, miről beszél.

– Úgy tűnik, tényleg. De akkor mondom, hogy Carl Mørck rendőr, akit a legtöbben szeretnének a pokolban tudni.

Malthe egy pillanatra visszafojtotta a lélegzetét. William utolsó félmondatának viszont örült, így akkor rendben volt minden.

– Hát, ha már így mondod… szóval, oké, egy kicsit ezért is várok rá – makogta mosolyogva.

Azt gondolta, abból nem lehet baj, ha ezt megosztja vele, de hogy mi játszódott le aztán Nyúlpöcs fejében, nehéz lett volna megmondani. Mindenesetre az összes ránc összehúzódott az arcán, mint aki a napba nézett.

– Tudod, mit csinált? – kérdezte Malthe.

– Azzal akarod leszúrni? – mutatott Nyúlpöcs az ökölbe szorított kezére.

Malthe is a kezére nézett – ennyire látszik?

– Mit kapsz érte? – kérdezte Nyúlpöcs.

– Azt szerintem nem mondhatom meg.

– Nem? Akkor kitől kérdezzem?

Malthe a folyosó vége felé nézett, de egy börtönőrt sem látott.

– Valamelyik őrtől, ugye? Mondjuk, Joensentől, vagyis Majom Petertől?

Honnan tudta?

Nyúlpöcs bólintott, amint látta, hogy Malthe habozik.

– Egymilliót kapsz érte, ugye?

Malthe a fejét rázta.

– Nem, annyit nem.

– Akkor mennyit?

– Kábé a felét.

Nyúlpöcs felnevetett.

– Képzelheted, az a majom mennyit keres rajta. De tudod, mit, Malthe? Kérem a felét annak, amit kapsz. Szóval szépen adsz nekem kétszázötvenezer koronát, különben figyelmeztetem a 437-est.

Malthe a fejét rázta. Miért adna neki bármennyit is? Őt bízták meg, nem mást. Neki kell elvégezni a piszkos munkát.

– Nem adok belőle. Az egészre szükségem van. Az öcsémnek kell, nagyon beteg.

Nyúlpöcs szép lassan a fölöttük lévő emelet felé fordította a fejét, ahol pár rab a korlátnak támaszkodott. Néhányan felé biccentettek, vagyis hallották az egészet.

– Tudod, mit, Malthe? Beszélek azzal a majommal, és megmondom neki, hogy egymilliót kérünk, és akkor kaphatsz olyan négyszázezer koronát. Így jó lesz?

Malthe elgondolkozott. A német klinika nagyjából annyiba került.

– Szerinted menne? – kérdezte. – Nem úgy néz ki, mint akit olyan könnyű rávenni bármire.

Nyúlpöcs ismét felnézett az emeletre, ahol páran a cellájukba készülődtek. Vigyorogtak.

– A feladattal már megbízott, nem?

Kiabálás hallatszott fentről, mire Malthe összeráncolta a szemöldökét.

– Adunk neki pár órát – folytatta Nyúlpöcs –, hogy tárgyaljon azokkal, akik holtan szeretnék látni a rendőrt. A részemből kaphat ötvenezret a kellemetlenségért, és ti ott fönt is kaphattok valamennyit, ezen ne múljon.

Egyetlen mozdulattal leintette az ujjongásukat, a hosszú folyosó végén lévő ajtó felé fordult, és fülelt.

– Jönnek. Szóval mit mondasz, Malthe? Áruljalak el most rögtön, vagy beszéljünk Majommal, és ideadod a szajrénak legalább a felét? És ide figyelj! – fojtotta Malthéba a szót. – Engem meg ne próbálj átverni, mert akkor nem lesz túl hosszú a pályafutásod!

Malthe teljesen összezavarodott. Nem szerette a változásokat, és amikor túl gyorsan történtek a dolgok. Le akarta szúrni azt a rendőrt, az volt a terv, de Nyúlpöcs még nem tudott beszélni az őrrel, aki az egészet intézte, szóval akkor most mi legyen?

– De akkor ne várjak még a dologgal?

Nyúlpöcs először felé bólintott, aztán sandán a 437-be tartó rendőrre mosolygott.

4

2020. december 27., vasárnap

CARL

Carl rögtön észrevette a mozgást. És az őt követő tekinteteket az emeletről. Meg a nagydarab srácot az üres étkezőkocsiknál, aki most különösen zavarodottnak tűnt. Ott volt a Nyúlpöcs néven futó idióta is, akibe Koppenhága vonzáskörzetében előbb vagy utóbb az összes rendőr belefutott. Carl még sosem tartóztatta le, de Assaddal tanúskodtak ellene néhány ügyben, amikor a ténykedései közelítették a Q-ügyosztály nyomozását. Közvetlenül az ezredforduló után ráadásul egy idősebb nő meggyilkolásával is meggyanúsították, akinek kiürítette a bankszámláit, de aztán megúszta az ügyet, mert néhány lábnyom alapján megtalálták a tettest.

Nyúlpöcs egyszerű sorozatos elkövető volt, aki mindig kapható volt egy kis balhéra, és akinek abból állt az élete, hogy egyik büntetést töltötte a másik után.

Ahogy Carl elhaladt mellette, rossz érzése támadt. Nem tetszett neki a sanda mosolya. Kifürkészhetetlen volt, az a fajta, akivel érdemes vigyázni.

Carl ismét felnézett az emeletre. A fentiek azóta is a korláton pihentették a kezüket, mint akik várnak valamire. De mire?

– Elég gáz az a buzivörös haj, Carl Mørck – kiabálta az egyikük.

Carl odabiccentett neki. Tudta, hogy igaza van. Mi a fenéért gondolta, hogy vörösre festett hajjal majd jobban elkerül a rendőrség szeme elől, amíg a Sisle Park-ügyben nyomoz? Minél előbb ki kellene mosnia a festéket a hajából.

A cella előtt kicsivel közelebb húzódott az őt kísérő őrhöz, és halkan azt mondta neki:

– Ma este el kell különítenetek, különben baj lesz, érted?

A széles vállú őr bólintott. Carl ismerte: jólelkű volt, és rendes; nagyjából akkor kezdett a börtönben dolgozni, mint ő a rendőrségnél.

– Hallottam, hogy az őrszobán is erről beszéltek. Szóval vajon…

– Frank, ide figyelj! Te is láttad, hogyan néztek rám azok az idióták ott fent, különben is, miért nincsenek a cellájukban? Ne csak mondjátok, hanem tényleg különítsetek el! Szólnál a védőmnek, hogy már most készülődik valami? Én mondom, baj lesz. Hamarabb, mint gondolnánk.

Frank bólintott, kinyitotta a cella ajtaját, és bekísérte Carlt.

Két órával később Frank azzal az üzenettel jött vissza, hogy még nem rendelték el az elkülönítést, de az ügyész beikszelte a látogatás- és levélellenőrzést. És épp megérkezett Carl felesége és ügyvédje. A találkozót pedig, ahogyan majd a többit is, ellenőrzés mellett lehet megejteni. Carl egyedül az ügyvédjével találkozhat ellenőrzés nélkül.

Hála az égnek, hogy megjött Mona, bár Carl egyáltalán nem érezte magát biztonságban a celláján kívül. A látogatószobába menet végig teljes készültségben volt. Már a legapróbb nesztől vagy mozdulattól újabb adag adrenalin került a véráramába, és mire a családi szobához értek, minden izma megfeszült, hogy tudjon védekezni, ha kell.

„Nem kapnak el” – gondolta, és fejben többször is végigvette, hogy ha valaki rátámad, először tökön rúgja, aztán a tenyere élével jó nagyot vág a nyaki ütőerére, majd hangos üvöltés közepette nekiesik a torkának, a szemének és a térdének.

Teljesen máshol járt, amikor kinyílt a látogatószoba ajtaja, és kirohant rajta a kislánya.

„Istenem, mi történik velem?” – értetlenkedett magában, miközben a szíve majd kiesett a helyéről, a kis Lucia pedig a lábába csimpaszkodott.

Mona rögtön látta rajta, mi a helyzet, és a lányukat közrefogva magához húzta a férjét, az ajtóban álló őr rosszallása ellenére. Carlnak elég volt a felesége szemébe néznie, hogy tudja, baj van.

– Jó napot, Carl Mørck – köszönt rá egy női hang a háta mögül.

Carl csodálkozva megfordult, mire a szépen kirúzsozott, csinos nő rámosolygott.

– Te meg mit keresel itt, Molise? És hol az ügyvédem? – kérdezte a férfi, és kihúzta magát Mona öleléséből.

– Épp ezért jöttem. Nagyon sajnálom, Carl, de az a rossz hírem, hogy a kirendelt védőd két órája balesetet szenvedett a börtön előtt. Egy autó felhajtott a járdára, és elgázolta.

Carl a homlokát ráncolta.

– A börtön előtt? Nagyon megsérült?

– A helyszínen szörnyethalt.

Carl egy darabig még nem fogta fel teljesen a hallottakat.

– Szörnyethalt? – kérdezett vissza.

Mona a fejét rázta, miközben Lucia a ruháját rángatta.

– Nem értem – folytatta Carl –, valaki szándékosan elgázolta?

Mona megfogta a kezét.

– Egyetlen szemtanú volt, akit az egyik kollégám sokkos állapotban vett kezelésbe. De a baleset pillanatában volt annyi lélekjelenléte, hogy megjegyezze a rendszámot. Az elmondása alapján szándékos lehetett a gázolás, mert a jármű olyan távolságban hajtott fel a járdára, hogy a baleset teljes mértékben elkerülhető lett volna. Ehelyett viszont beletaposott a gázba, hogy az ügyvéd ne tudjon elhúzódni.

Carl a padlót bámulta. Kész őrület. Az ügyvédjének kellett elsőként fizetnie az áldatlan állapotokért? Carl biztosra vette, hogy az üzenet neki szólt. Megrázta a fejét. Ami tegnap még viccnek indult, mostanra rémálommá vált, és egyre bizarrabbnak tűnt, mint a rémálmok általában.

– Szerencsétlen, még csak a nevére sem emlékszem. Tudjuk, ki volt az elkövető?

– Nyoma veszett. Az autót a börtön mögött lévő parkolóból lopták el, és a baleset után egy órával a Vesterbrogade 144. előtt találták meg, félig a járdán.

Carl Molise Sjögrenre nézett, akit az ország egyik legjobb védőügyvédjeként tartottak számon.

– Szóval akkor te vagy az új védőm – állapította meg nem túl lelkesen.

Molise biztosan remek választás volt, hogy segítsen neki, de már több olyan embert is szabadlábra helyeztetett, akit Carl és a többi gyilkosságis tartóztatott le. Szóval Carlnak nagyon mélyre kellett volna ásnia magában, hogy lelkesedni tudjon érte és a nő védőügyvédi képességeiért.

– Már tegnap fel akartam venni a kapcsolatot Molisével, de csak ma délelőtt értem el – magyarázta Mona. – Azt mondta, már van védőügyvéded, és hogy ma reggel előkészítő ülésen voltál. Nekünk nem szólt senki, Carl. Marcus Jacobsen még a Q-ügyosztályos kollégáidat sem tájékoztatta, csak miután vége lett az ülésnek. Tudom, hogy próbáltak bejönni hozzád, de Marcus valószínűleg megakadályozta. Mármint mindhárman töltöttek ki látogatási kérelmet, de hogy aztán bárki szólt-e a büntetés-végrehajtásnak, hogy utasítsák el őket, azt nem tudom.

Carl nagyon mérges lett. Ha nincs ott Lucia, aki épp az ölébe mászott, és a furcsa vörös haját húzogatta, biztosan kikel magából.

– Látom, mennyire bánt az ügy, Carl. Nekem is elállt a szavam, amikor Mona felhívott, és elmesélte, mi történt Adam Banggal.

Carl lehunyta a szemét. „Adam Bang? Szóval így hívták az ügyvédet? Szerencsétlen.”

A látogatás hátralevő része érzelmesen telt, de elhangzott néhány konkrét instrukció is, amikor pedig Lucia megtudta, hogy az apukája nem mehet vele haza, sírva fakadt. Mona is sírt.

Carl aláírta, hogy Molise Sjögren legyen a védőügyvédje, aki azt mondta, fel is veszi a kapcsolatot a rendészeti panasztestülettel, alaposan tanulmányozza az ügyet, és másnap kicsit hosszabban találkozhatnak az ügyvédszobában.

5

2020. december 27., vasárnap

CARL

Frank, a börtöntiszt bejött Carl cellájába, hozott neki néhány szendvicset, és sajnálkozva közölte, hogy a fentről kapott utasítás szerint még egy éjszakát a 437-ben kell töltenie, mert csak másnap bírálják el az elkülönítési kérelmét.

Carl magában káromkodott egy cifrát. Mi ez az egész, ha nem szemétség?

A koszos falat nézte, a félig nyitva levő spalettákat és az ablakrácsot. Beszéd és kiabálás szűrődött be a kinti sötétségből. Hallotta néhányszor, hogy „te szemét”, és biztos volt abban, hogy neki szól.

Frank ránézett, és biccentett, ezzel is jelezve a helyzet komolyságát.

– Nem is tudom… Talán átvisznek egy másik börtönbe, legalábbis azt hiszem, ezen dolgozik most az ügyvéded – mondta, és hozzátette, hogy az ügyvéd másnap délelőtt fogja meglátogatni, ahogyan a felesége is, bár azt nem tudta, együtt jönnek-e.

Ezek után Carl lefeküdt, és a mocskos falat bámulta, ahol korábbi fogvatartottak primitív gondolatai díszelegtek ákombákom betűkkel. Akár le is festhették volna a társadalom árnyoldalának és a tehetetlenségnek ezt a szomorú megnyilvánulását.

Próbált tiszta fejjel gondolkodni. Valahogy papírt kellene szereznie, hogy a panasztestületes meghallgatásokon összeszedetten tudjon reagálni az ellene felsorolt vádakra. Monának pedig beszélnie kellene Roséval, hogy továbbadja, mit csináljanak.

Egyre csak törte a fejét, de mi mást is csinált volna, ha az asztalon lévő minitévé nem működött, aludni pedig nem tudott.

Próbálta felidézni, mi minden történt Anker 2007-es meggyilkolása óta, de nem sikerült neki. Ebből tudta, hogy a trauma, amely aznap érte és megváltoztatta, azóta is ott munkált benne, és kiszűrt bizonyos emlékeket és egészséges felismeréseket. Néha olyan érzése volt, mintha a múltat pókhálón keresztül figyelné, és mögötte homályos képek és jelenetek táncolnának. Most este pedig szinte maga előtt látta Ankert, ahogy ködfelhőben áll előtte, és beszél hozzá, de csupa értelmetlen zagyvaságot.

Összeráncolt homlokkal a padlót nézte. Próbált koncentrálni. Szeretett volna pontosabban visszaemlékezni egy-két történésre, de semmi. Sőt, csak annyi volt előtte, hogy Ankerrel és Hardyval kihajtottak Amagerre. És a lövöldözés előtti utolsó másodpercek. Utána teljesen átszínezte az emlékeit, amit másoktól hallott.

Remegtek az ujjai; tudta, hogy vigyáznia kell a gondolataival. Nem is csoda, hogy beleszédült az egészbe, amilyen szürreális volt. Egy vagy két évvel a lövöldözés után többször is hirtelen rosszullét jött rá, és majdnem teljes összeomlás lett a vége. Nem szerette volna, ha ez megismétlődik, főleg nem most.

Ezért inkább igyekezett Lucia szuszogására, kedves hangjára és puha bőrére gondolni, ahogyan nekinyomta az arcát az övének. Ami egy pillanatra segített is, de aztán újult erővel beszippantotta a ködös emlékkirakós.

Esett az eső Amageren, amikor sok évvel ezelőtt Hardy, Carl és Anker odaért a rozoga viskóhoz, ahol egy öregembert, Georg Madsent, holtan talált a szomszédja, miután főbe lőtték szögbelövővel. Ahogy kinyitották az ajtót, egyből megcsapta őket a hullaszag. A férfi egy széken ült, szürkészöld arcán hólyagok keletkeztek, és viaszosan csillogott a szeme. Nem volt valami szép látvány.

A szomszéd azt mondta, a szagra figyelt fel. Ezért is nyitotta ki aztán Hardy az ablakot, ugrott be hirtelen Carlnak. A jó öreg Hardy, aki mindig azt csinálta, amit kellett, és mindig lehetett rá számítani, mint egy dízelmotorra.

Hardy ráadásul ezermester volt, és rögtön megállapította, hogy a férfit Paslode szögbelövővel lőtték fejbe, amit aztán megtaláltak mellette az asztalon. Carlnak eszébe jutott, hogy csodálkozott is, a tettes miért nem vitte magával a gyilkos fegyvert. Nem lehetett egy olcsó darab.

Carl nyelt néhányat, megint a rosszullét kerülgette. Mona szerint azért, mert másra sem gondolt, csak arra a lövöldözésre. Igaza lehetett. Mindenesetre néhány másodperccel a lövések után vége volt mindennek: Anker mozdulatlanul feküdt a földön, a mellkasát találták el; tőle nem messze Carl a halántékát épphogy súroló lövésből próbált magához térni; Hardynak pedig a gerincébe fúródott a lövedék.

„Miért nem csináltam valamit annak idején, a fenébe is?” – ostorozta magát Carl. De most, hogy ennyire emlékezni akart, beugrott neki, hogy bizonyára azért, mert Hardyt egy másodperccel utána lőtték meg, vagyis ráesett, és maga alá temette a hatalmas testével, ő pedig bénultan feküdt alatta. Egy pillanatra felvillant előtte egy alak az ajtó túloldalán, piros kockás favágóingben, de ez volt az egyetlen, amit látott. Aztán a tettesek az előtérben beszélgettek, mígnem a súlyosan sebesült Anker egyszer csak feléjük fordult, és próbált volna rájuk lőni, miközben azt üvöltötte, hogy álljanak meg.

Ez volt az utolsó mondata, mielőtt szíven lőtték.

Carltól azóta sokszor kérdezték, miről beszéltek a tettesek, de nem értette a motyogásukat.

Amikor néhány évvel később a holland rendőrség előállt azzal az elmélettel, hogy az egésznek köze lehet egy Rotterdamhoz közeli drogos ügyhöz, arra gondolt, hogy talán azért nem értette őket, mert hollandul beszéltek.

Felsóhajtott. Mégis mit gondoljon a holland elméletről? A reggeli vádiratban szerepelt, hogy másfél kiló kokaint, heroint és rengeteg külföldi valutát találtak a padlásán egy bőröndben, amiről az ügyész nem igazán hitte el, hogy Anker Høyer bízta rá, és drogcsempészet, drogkereskedelem és gyilkosságban való esetleges bűnrészesség erős gyanújáról beszélt. Elhangzott az is, hogy Anker Høyer többször érintkezett egy holland drogkartell tagjaival. Erről szilárd bizonyítékok voltak a holland rendőrség kezében, amit Carl nem is sejtett. De vajon Ankernek tényleg köze volt a sorői autószerelőkhöz, akiket a lövöldözés és Anker halála után néhány hónappal öltek meg, ugyanúgy szögbelövővel, mint az öreget Amageren, akiről ráadásul kiderült, hogy az egyikük nagybátyja? De hogyan került ő a képbe?

Jobban belegondolva igazán kiharcolhatta volna az évek során, hogy jobban bevonják a szögbelövős nyomozásba, bár lehet, hogy az érintettsége miatt az érdekütközés lett volna. És volt is mit csinálnia akkoriban bőven. Egyébként hivatalosan végig a kollégája, Terje Ploug vitte az ügyet.

Csörömpölés hallatszott a folyosóról. Nem sok zajt engedett át a vastag ajtó, de a földre eső fém hangját még az sem nyelte el.

Carl a falhoz húzódott, és kinézett az ablakon. Golyóálló üveg volt benne, előtte rács, a kilátás pedig magas kerítés és szögesdrót. Szép lassan elhalt a kiabálás odakinn.

Lehunyta a szemét.

Hogyan folytatódott aztán a szögbelövős történet? Muszáj volt a nyomozófejével végiggondolni az ügyet.

Assaddal elmentek Sorőbe, hogy ellenőrizzék, a lelőtt autószerelők közül a favágóingesen ugyanolyan ing volt-e, mint amit Carl az amageri lövöldözéskor látott.

Elmosolyodott, mert az a sorői út volt az egyik első közös kiküldetése Assaddal. Akkor azt kívánta, bárcsak Hardy ülne mellette az autóban, de utólag visszanézve nem biztos, hogy jobban járt volna vele. Akkor persze még nem ismerte Assadot.

Lekapcsolták a villanyt a cellában, és csak a spaletta résein beszűrődő halvány fény világította meg a falakat. Biztosan tíz óra van, gondolta Carl.

A sorői látogatásuk után pár nappal az ottani rendőrség letartóztatott valakit, akit az autószerelők meggyilkolásával gyanúsítottak. Egy srácot, aki sokat járt a műhelyükbe. Nem lehetett elég bizonyíték ellene, mert hamar el is engedték. Carl nem emlékezett, utána mi lett vele. Vajon megkérdezték tőle, hogy a szerelők mit tudtak a nagybátyjukról? Roséék elmehetnének hozzá.

Carl vett egy nagy levegőt. Akkor volt az első pánikrohama, amikor annak idején hallott a sorői letartóztatásról. Teljesen váratlanul érte. Borzasztó érzés volt elveszíteni az irányítást a teste fölött. Nem kapott levegőt. És egy pillanatra beléhasított, hogy ilyen lehet, amikor valaki meghalni készül. De aztán tulajdonképpen a pánikrohamának köszönhetően találkozott Monával.

Megint fémes csörömpölés hallatszott a folyosóról. Carl felült az ágyon, a falnak támasztotta a hátát, és fülelt.

Aztán újra csend lett. Arra gondolt, hogy a börtönőröknek még ilyenkor is sok a dolguk, mert a vécézést nem nagyon lehet szigorú menetrendhez kötni.

Az ominózus amageri napra visszagondolva most több furcsaság is feltűnt neki. Az igazságügyi orvosszakértő szerint Georg Madsen nyolc-tíz napja volt már halott, amikor Hardyval és Ankerrel odaértek. Miért nem takarítottak el maguk után a tettesek? Miért nem vitték magukkal a szögbelövőt, tették el az útból a hullát, és hasonlók? Bőven lett volna rá idejük. Vagy fel is gyújthatták volna a viskót, tíz másodperc alatt porig égett volna. Azt akarhatták, hogy odamenjen a rendőrség? Sőt, azt akarhatták, hogy éppen Anker, Hardy és Carl menjen oda? Az ügyész ma reggeli összefoglalója és a délelőtti panasztestületi meghallgatás után mindenesetre az ügyészség úgy gondolta, érdemes megpiszkálni egy kicsit az egyébként észszerűnek tűnő elméletet. Különben hogyan bukkantak volna fel a gyilkosok ilyen tökéletes időzítéssel? Valaki szólt nekik? Vagy megfigyelték a helyet? Most egyértelműnek tűnt, hogy szóltak nekik. És vajon kire fájt a foguk? Ankerre? Ő és Hardy pedig csak véletlen, járulékos áldozatok lettek volna?

És mi volt a helyzet azzal a holttesttel, amit egy ládában találtak Georg Madsen háza alatt, amikor három évvel később lerombolták? Volt mellette néhány hamis bizonyíték is Anker és Carl ellen, ami a lövöldözés előtt néhány évvel kerülhetett oda. De mi köze volt mindennek az ügyhöz?

Hatalmas puffanással valami a cellaajtónak ütközött. Gyanús hang volt, ezért Carl felkelt az ágyról, és kiállt a szoba közepére. Verekedés lehetett odakint? Eléggé úgy tűnt.

Carl vett egy mély levegőt, és egy pillanatra benn tartotta, aztán hallotta, hogy elfordul a kulcs a zárban.

A börtönökben befelé nyílnak az ajtók, ami az ott dolgozóknak kényelmes, annak viszont kevésbé jó, aki a cellában várja, ki lép be, miközben nem tudja eltorlaszolni az ajtót, és biztosra veheti, hogy aki a napnak ebben a szakában próbál bejutni hozzá, nem a javát akarja.

Carl az ajtóra meredt. Eldönthette, hogy a falhoz húzódik-e, hogy a hátát védje, vagy azonnali védekezésre készül. Utóbbit választotta.

Óvatosan nyílt az ajtó, a betolakodó biztosan nem akarta megkockáztatni, hogy rátámadjanak. Carl teljes testsúlyát a bal lábára helyezte, és a jobbal akkorát rúgott az ajtóba, hogy ropogott tőle a térde.

Válaszul hangos káromkodást hallott, és egy puffanást, ami biztosan azt jelentette, hogy aki kinyitotta az ajtót, most a padlón feküdt.

Carl a félig nyitott ajtóhoz szaladt, ahol Nyúlpöcs fogadta, kezében élesre hegyezett műanyag villával. Amikor szúrni készült, Carl kivédte a támadást, a villa a tenyerébe fúródott, és ahogy elforgatta a kezét, kettétört.

Nyúlpöcs egy pillanatig tanácstalanul állt, elvégre épp megfosztották a fegyvere hegyétől, és búcsút mondhatott a tervének. Nem sokkal később viszont a villa tompa végét határozott mozdulattal Carl gyomrába vágta. Némi vér fröccsent a fehér pólójára, de az semmi sem volt ahhoz képest, ami Nyúlpöcs vállából ömlött, miután Carl a tenyeréből kihúzott villadarabbal leszúrta.

Nyúlpöcs üvöltve meghátrált, mint aki még sosem érezte a vereség ízét, és elesett. Ahogy Carl felnézett, a földön fetrengő férfin kívül két másik rabot látott az ajtó előtt, akik röviden összenéztek, aztán elindultak az emeletre vezető lépcső felé.

Carl csak ekkor hívott segítséget.

Állítólag az történt, hogy az egyik fogvatartott mosdólátogatáskor leütötte az ügyeletes őrt, Majom Petert, elvette tőle a kulcsokat, és kiengedett még néhány rabot. Carl viszont aztán látta, hogy a földön fekvő őr milyen teátrálisan próbál feltápászkodni, amikor köré gyűltek a kollégái. Nevetséges volt, még a brønderslevi általános iskola diákjai is lényegesen jobban alakítottak az év végi előadásaikon. Persze a szabályoknak megfelelően számítani lehetett egy munkahelyi vizsgálatra, és hogy az aznap este szolgálatban lévőkkel átbeszélik a helyzetet, Carl viszont le merte volna fogadni, hogy Majom Peter megússza az ügyet, sőt, ideális esetben még néhány nap betegszabadságot is kap.

De legalább kiderült, hányadán állnak; hogy minden pillanatban résen kell lennie, mint egy hiénák elől iszkoló antilopnak.

Carl sebesült keze lüktetett a fájdalomtól, és az éjszaka hátralévő részében egyáltalán nem tudott aludni. Ahogyan előző éjjel sem. Egyre inkább érezte magán a kialvatlanságot.

6

2020. december 28., hétfő délelőtt

ASSAD

Ritkán lehetett a gyilkosságiak főnökét egyenruhában látni, most viszont abban lépett ki a koppenhágai rendőrségről. Az épület előtt több mint ötven újságíró és tévériporter topogott a hidegben.

Assad legelöl állt, és majd megfagyott, mint mindig, amikor beköszöntött a tél. „Hol vannak a pálmafák, amikor szükség lenne rájuk?” – gondolta magában, és elmosolyodott. Az órájára nézett: pontban tíz óra volt. Se Rose, se Gordon nem volt sehol.

– Köszönöm, hogy ilyen sokan eljöttek, a kései kihirdetés ellenére – mondta Marcus Jacobsen a felé nyújtott mikrofonokba. – Ahogyan a meghívóban is írtuk, sikerült felderítenünk az utóbbi három évtized legbrutálisabb bűncselekményeit. Egy bűnözői hálózathoz vezettek a szálak, élükön a sikeres üzletasszonnyal, Sisle Parkkal. Többüket letartóztattuk, Park pedig elhunyt. Túl hosszú lenne most felsorolni a szóban forgó ügyeket, mindenesetre az alapos nyomozói munkának köszönhetően az utóbbi évek sok balesetével vagy öngyilkosságával kapcsolatban derült fény idegenkezűségre, legyen szó az ismert politikus, Palle Rasmussen vagy éppen Birger von Brandstrup és Maurits van Bierbek ügyéről.

Kezek erdeje jelent meg a levegőben, mindenki egyszerre kezdett beszélni, de Marcus Jacobsen hárította a kérdéseket, majd a mikrofont megkocogtatva várta, hogy elüljön a hangzavar.

– Ma nem válaszolunk az egyes esetekkel vagy a nyomozással kapcsolatos kérdésekre. A következő hetekben viszont nyilvánosságra hozzuk a bűncselekmények listáját. Tekintettel kell lennünk az áldozatok hozzátartozóira, először őket tájékoztatjuk.

Végignézett a tömegen, és akkor sem torpant meg, amikor meglátta Assadot, hiába vágott olyan képet, mint aki citromba harapott.

– A Koppenhágai Rendőrség Életellenes Bűncselekmények Osztálya rendellenességeket észlelt az ügyek egy részénél, de a nyomozóink ambícióinak és fáradhatatlan munkájának köszönhetően sikerült felderítenünk őket. Amint azt tudják, a gyilkossági ügyek Dániában nem évülnek el, ahogyan a megválaszolatlan kérdések sem. Ha valaki kioltja egy másik ember életét, azt nem szabad elfelejteni, és nem maradhat büntetlenül.

– Ki derítette fel az ügyeket? – üvöltötte be valaki a kérdést.

– Nem a Q-ügyosztály? – kérdezte valaki más.

– A Q-ügyosztály is aktívan részt vett a felderítésben – válaszolta Marcus Jacobsen, majd rövid szünet után így folytatta: – De elsősorban magunknak köszönhetjük a sikert, amiért olyan rendesen vezettük és nyilvántartottuk a jelentéseket, beszámolókat és bizonyítékokat, hogy kirajzolódhattak bennük a mintázatok, és egymástól függetlennek tűnő ügyeket tudtunk összekapcsolni.

– A Q-ügyosztályon kívül ki vett még részt a munkában? – kiabálta az első kérdező.

Marcus Jacobsen csak mosolygott.

– Bőven lesz miről írniuk az elkövetkező időkben, nem kell aggódni – mondta lezárásképp, és mielőtt bárki észbe kaphatott volna, visszament az épületbe.

Assad szúrós tekintettel nézett utána. Ez nem az a Marcus volt, akit ismert, és akinek hálával tartozott, amiért néhány nappal korábban megakadályozta, hogy a családját a rendőrséghez való lojalitásáról faggassák.

Sóhajtott.

– Maga mikor kapcsolódott be az ügybe? – kérdezte tőle egy szőke férfi kedvesen, és kezet nyújtott neki. – Benny Falck Olsen a Venstrepressentől.

Assad egy darabig méregette, majd azt mondta:

– Tudja mit, Benny Olsen? Szerintem közvetlenül a gyilkosságiak főnökét kérdezze.

– Rendben. A társa, Carl Mørck, úgy tűnik, nincs itt. Még mindig börtönben van? – kérdezte.

A többi újságíró is egyre közelebb jött.

– Hogy érti? – kérdezett vissza Assad, aki a megnevezési tilalom miatt inkább tartotta a száját.

– Ha nincs itt, akkor hol van? – kérdezte egy másik újságíró, de Assad most sem harapott rá a csalira.

– Hétfő reggel van, ilyenkor sok teve még nem ért oda az itatóhoz.

Benny Falck Olsen zavarodottan nézett, Assad pedig kihasználta az alkalmat, hogy faképnél hagyja az őt faggató csordát.

Rose negyedórával később telefonált. Gordonnal az újságírók háta mögött álltak, és még mielőtt észrevették volna őket, elindultak a belváros felé, most pedig a Nytorv étterem pincéjében ültek, a bírósággal átellenben. Aztán Assad is csatlakozott hozzájuk.

– Marcus egy idióta – köszöntötte Gordon, aki nem nézett ki túl jól.

Sápadt volt, látszott rajta a rettegés, amit a halál közelsége okozott, amikor Sisle Park fogva tartotta, és a szeme láttára végezte ki az egyik áldozatát méreginjekcióval. Ha nincs Carl, Rose és főleg Assad, ő lett volna a következő. Két nappal ezelőtt a Központi Kórház orvosai kibányásztak belőle egy kanült, és átmosták a vénáit sóoldattal, sőt még a kórházi lelkész is próbálta enyhíteni a szenvedését, amiért szemtanúja volt egy fogva tartott társa haláltusájának és halálának. Most leginkább alvásra lett volna szüksége, de hiába mondta neki mindenki, nem volt hajlandó szabadságra menni. Ott akart lenni a többiek oldalán és harcolni Carlért.

– Marcus egy szóval sem említette sem Carlt, sem minket. Eléggé megalázó – mondta Gordon. – Pedig mi derítettük fel az ügyet. És pontosan tudja, hogy mindannyian meg is halhattunk volna.

Assad bólintott.

– Pár újságíró azt kérdezte tőlem, hol van Carl. Láttam rajtuk, hogy pontosan tudják. De talán túl szigorúak vagyunk Marcusszal, és ő is csak Carlt próbálja védeni.

– Nagyon kedves tőled, hogy ilyenekre gondolsz, de nem hinném – mondta Rose. – Sőt, jobb, ha vigyázunk Marcusszal, mert nem akar jót Carlnak. Egyértelmű, hogy szándékosan hallgatja el, milyen rosszul bánnak vele. Nehogy a végén még jól jöjjön neki a szimpátia.

Assad megrázta a fejét.

– Jól jöjjön neki? Hogy érted?

– Hogy segítsen! Carlt még mindig nem különítették el, aminek az éjjel majdnem rossz vége lett. Néhány rabtársa megpróbálta megölni, nem hallottad?

Assadnak elszorult a torka.

– Ez tényleg igaz?

Rose lassan bólintott.

– Ha megmondod, kik voltak azok, megmutatom nekik, hogyan kell valakit megölni! – bukott ki Assadból.

– Nem tudom, kik voltak. Csak annyit tudok Monától, hogy páran próbáltak bemenni a cellájába és leszúrni, de Carl semlegesítette őket. Az egyikük, akit Nyúlpöcsként szoktak emlegetni, a gyengélkedőre került. Őt gyanúsítják a támadással.

– Tetszik a semlegesíteni szó. Úgy hangzik, mint ami kellőképpen fájt. – Egy pillanatra mintha mosoly kúszott volna Assad borostája mögé, aztán megszólalt Gordon:

– Van még valami. Carl kirendelt védőjét tegnap szándékosan elgázolták a börtön előtt. És ezt furcsamód még nem hozták nyilvánosságra.

Assad arca elsötétült.

– Elgázolták? Szándékosan? Tudjuk, ki tette?

Rose megrázta a fejét.

– Nem értem. Kinek van ennyire útban Carl? Nem tudunk csinálni valamit? – kérdezte Assad.

– Attól tartok, nem. A Független Rendészeti Panasztestület átvette a nyomozást, ezért Marcus tegnap felhívott, és a lelkemre kötötte, hogy semmiképp se avatkozzunk bele a dolgokba. Ha mégis megtennénk, és nem azzal a húsz jelentéssel foglalkoznánk, ami szerinte előrébb van a fontossági sorrendben, abban a pillanatban szabadságra küld minket.

– Ezt nem teheti!

Assad dühöngött. Az utóbbi időben elgondolkodott, ne keressen-e magának más megélhetést, és ez sem segített az ügyön. Elvégre Carlról volt szó, akinél semmi sem lehetett fontosabb.

– Mondjátok meg őszintén – szólalt meg Rose –, szerintetek igaz lehet bármelyik vád Carl ellen? Mert akkor jobb, ha távol tartjuk magunkat az ügytől.

– Annyira bűnös, mint a macska a lépcsőnkön, amit a feleségem mindennap megetet – mondta Assad, és az asztalra csapott.

– Mi a fenének kérdezel ilyeneket? Van okod kételkedni Carl ártatlanságában? – kérdezte Gordon.

– Bocsánat, talán túlzás volt, de mind ismerjük Carlt, és tudjuk, néha milyen ellentmondásosan viselkedik. Az viszont, hogy igazak-e a vádak, más kérdés. A drogkereskedelem szerintem szóba se jön, Carl utálja az ilyesmit, és gyilkosnak sem gyilkos. Szóval ezekben ártatlan. De mi van a többivel? Vajon tudta, hogy Anker Høyer mit csinál? Hogy drog és pénz van a bőröndben a padlásán? Ezt csak ő tudná megmondani. Szerintem borzasztó naivan viselkedett, talán irracionálisan is, és csak remélhetjük, hogy ez az egyetlen bűne.

– Szóval ártatlan, szerintem is – helyeselt Gordon.

Assad csak bólogatott. Persze hogy ártatlannak gondolták.

– És akkor most mi legyen? – kérdezte Gordon, és hátradőlt a székén, amikor kihoztak neki egy méretes szendvicset; talán túl méreteset is az ő helyzetében.

– Ki kell derítenünk, ki áll Nyúlpöcs és az egész támadás mögött – mondta Rose. – Amennyire tudom, neki semmi ügye nincs Carllal. És alaposan át kell rágni magunkat a szögbelövős ügy összes létező aktáján.

Gordon óvatosan megszurkálta az előtte heverő lazacos kenyeret a villájával, mint aki azt várja, hogy magától beugrik a szájába, de aztán inkább letette az evőeszközt.

– És aki Carl ügyvédjét elütötte? Őt nem akarjuk megkeresni? – vetette fel. – És a rendészeti panasztestület nem tudna segíteni, hogy áthelyeztessük Carlt egy másik börtönbe?

– De, biztosan, de vigyáznunk kell, hogy ne avatkozzunk közbe túlságosan, a végén még panasztestületi ügyet kapunk a nyakunkba mi is. Jogtalan szolgálati nyomozásért, vagy hogy hívják az ilyet. Közvetlen munkatársként összeférhetetlenség lenne.

– Szóval észrevétlenül kell csinálnunk – válaszolta Gordon.

Rose bólintott.

– Ha a panasztestület és Marcus nem tud semmit, már jók vagyunk.

– Melyik börtönbe menjen Carl? Olyan kellene, ahol nincsenek rácsok – mondta Assad.

– Vagy valami olyasmi, igen. Talán Slagelse jó lehet? Ott sokan vannak előzetesben, és nincs is annyira messze, hogy időnként ne tudnánk lemenni – mondta Rose.

Slagelse? Assadnak eszébe jutott, hogy nagyjából egy éve ott jártak kihallgatni az egyik fogvatartottat. Azt viszont már nem tudta volna megmondani, kit; csak arra emlékezett, hogy száraz volt a sütemény, amit kaptak, de kávéba mártva már jól csúszott.

– Jó, ha egyikünk mindig az irodában van, és úgy csinál, mint aki a Marcustól kapott ügyekkel foglalkozik, nehogy gyanút fogjon – folytatta Rose. – A lényeg viszont, hogy miután átlátja az ügyet, nekünk, többieknek kutasson.

– „Nekünk, többieknek”? Szóval nem te ülsz be az irodába, Rose? Hanem akkor ki? Assad? – kérdezte Gordon.

– Ez ám a tempó, Gordon! – mosolygott Rose. – Természetesen te vagy a szerencsés kiválasztott. Van jogi végzettséged, és fekszenek neked a bonyolult esetek. Különben sem kellene terepre menned, amíg nem regenerálódtál teljesen.

Gordon tétován bólintott, miközben Assad egy kicsit talán túl erősen is vállon veregette.

– És veled mi lesz, Rose? Parancsolgatni szeretnél? – kérdezte Assad. – Ha vak vezet világtalant, mindketten beleesnek az árokba.

Gordon nem lelkesedett túlzottan az ötletért.

– De majd kihúzlak titeket – nevetett Assad.

Rose merengve a padlót bámulta, aztán Gordonhoz fordult.

– Szerintem vesd bele magad egyből Carl ügyébe, és próbálj kideríteni valamit az ügyvéd elgázolásáról is. És te, Assad, mit gondolsz, hol vehetjük a legnagyobb hasznodat?

Assad megráncolta a homlokát.

– Tudod, min gondolkodtam az előbb? Hogy Carllal az első közös bevetésünk Sorőben volt, amikor meghalt az a két autószerelő. És hát nem mi öltük meg őket – vonta meg a vállát tréfásan. – A helyi rendőrségnek volt egy gyanúsítottja, de aztán bizonyítékok híján szabadon is engedték. Szóval szerintem hazatelefonálok, és mondom a feleségemnek, hogy ne várjon meg azzal az isteni dawood bashával. Helyette megpróbálom kideríteni, hova tűnt az a gyanúsított, és teszek nála egy baráti látogatást.

– És te, Rose, te mit fogsz csinálni? – kérdezte Gordon, magához húzta a tányért, és mégiscsak beleharapott a lazacos szendvicsbe.

– Én? Próbálok beszélni a panasztestületiekkel.

– És ha nem sikerül?

– Akkor akár fenyegetőzhetünk azzal, hogy elmondjuk a sajtónak, miken ment keresztül a Q-ügyosztály Sislével, hátha kapunk némi nyilvános erősítést. Ki kell venni egy kicsit a gyeplőt Marcus kezéből, kerül, amibe kerül.

7

2020. december 28., hétfő

EDDIE JANSEN

Hétfőn Rotterdam teljesen szokványos reggelre ébredt. Eddie Jansen viszont nem.

Azt a tájékoztatást kapta a dániai kontaktjától, hogy Carl Mørck él és virul az egyébként jól előkészített éjszakai támadás után, és dolgoznak az áthelyezésén.

Eddie azt hitte, csak hozzá jutott el az információ, de aztán megcsörrent a telefonja.

Az egyik munkatársának feltűnt, hogy mennyire lesápasztotta a telefonbeszélgetés, ezért megkérdezte, rosszul van-e, de Eddie mosolyogva rázta a fejét. Pedig nagyon is rosszul érezte magát. Egyértelmű volt az üzenet.

– Két végén égeted a gyertyát, Eddie – mondta a felemás szemű férfi a telefonban. – Négy dolgot szeretnénk mondani. Először is a dániai balhé miatt meg akarják duplázni a Mørck meggyilkolásáért járó jutalmat, amit jóvá is hagytunk, bár persze csak látszólag. Meglesz a böjtje ennek a mohóságnak, én mondom neked. A másik, hogy a börtönben többen is tudnak a tervről, ami persze olyanokhoz is eljutott, akik nem akarnak gyilkosságot a körletükben. Szóval ott is lesz némi ellenállás.

Rövid hatásszünetet tartott, amiről Eddie már tudta, hogy a legritkább esetben jelent jót.

– Aztán a börtöntiszt kontaktunkat behívták szolgálati meghallgatásra, vagyis mostantól börtönön kívüli kontaktokkal kell dolgoznunk. Nem kockáztathatjuk meg, hogy az illető elszólja magát. Túl hasznos nekünk, nem igaz, Eddie?

Eddie helyeslően motyogott valamit. De mi a francért nem tudott minderről előre?

– És végül, de nem utolsósorban – folytatódott a telefonos kínzás – fogy a türelmünk, Eddie. Akármi legyen is, nem állíthatod magad takarékra. Úgy sejtjük, Carl Mørck mindent tud Anker Høyer tevékenységeiről és kontaktjairól.

Eddie magában bólogatott. Ha Carl Mørck tényleg tudott mindent, ő is igen nagy szarban van.

– A pénz és a cucc, amit Anker annak idején ellopott tőlünk, végig Carl Mørck padlásán volt. Ravasz egy róka ez a Mørck. És, úgy tűnik, türelmes. Addig nem akarta kinyitni a kincsesládát, amíg nyugdíjba nem megy, és el nem jön az ideje. De már nincs nála a szajré, úgyhogy hamarosan elkezd majd alkudozni a dán ügyészséggel, hogy enyhítsék a büntetését. És akkor beszélni fog, és kiad minket mind. Az ügyész viszont többek között gyilkosságban való bűnrészességgel is megvádolja, szóval harcolhat bőven, ha öregkora előtt haza akar menni a feleségéhez meg a kislányához.

– Halott lesz, mielőtt észbe kapnátok. Megígérem.

– Nagyon helyes, Eddie. Különben kezelésbe veszünk a családoddal együtt, hogy érezd az ügy komolyságát.

Eddie a hívás után csak meredt maga elé. Nem csoda, hogy lesápadt. Mindjárt vége a téli szünetnek, és a lánya óvodába készül, Femke pedig titkárnőként kezd a rotterdami Nirasnál.

Nem tudta, mitévő legyen. Dániából azt a tájékoztatást kapta, hogy beletelhet egy időbe, mire elkapják a rendőrt, sőt, az is lehet, hogy csak az áthelyezése után sikerül. Eddie szerint viszont még maradt egy esélyük, aznap éjjel, bár Carl Mørckre akkor biztosan vigyáznak majd, és elkülönítik a többiektől. Az udvarra is valószínűleg külön fog lemenni napközben, ahogyan az étkezéseket is beviszik majd a cellájába, és a mosdóra is kikíséri majd valaki.

Ennyi volt a mozgástér.

Szóval, ha a második éjjeli támadás nem sikerül, Eddie-nek ki kell találnia, hogyan helyezze biztonságba a családját. Persze a feleségének nem árulhatott el semmit abból, ami készülődik, mert ő abban a hitben volt, hogy nyertek a lottón, Eddie pedig azóta ügyesen fialtatta a nyereményt. Annyira ügyesen, hogy egy időben a korai nyugdíj is szóba került mindkettejüknél.

Pedig Femke a legkevésbé sem volt naiv. Amikor Eddie-vel találkoztak, titkárnőként dolgozott a rotterdami rendőrségnél, ahol már a legelső munkanapján megmutatkozott, hogy szinte nélkülözhetetlen. Az idők során mindenféle ügyről hallott, és ismerte a bűncselekmények összes fajtáját, ezért a környezetében annyira gyanakvó volt mindenkivel, hogy esélye sem lett volna mélyebb barátságokat kötni. Ezért is váltott munkát. Szóval hogyan is hagyná magát becsapni?

Ha Eddie-nek nem sikerülne tényleg logikus magyarázattal biztonságba vinnie a családját, Femke gyanakvása forró lávaként törne a felszínre, és ahogy ismerte, biztosan rögtön ki is dobná. Jogos a kérdés, hogy azzal a lendülettel fel is jelentené-e, mindenesetre jobb nem kipróbálni, mert ha igen, abból alighanem a szolgálati fegyverével tett erdei séta lenne az egyetlen kiút. Ez többször is eszébe jutott.

De aztán ahogy hátrafordult, és meglátta maga mögött az üres széket, beléhasított a megoldás.

A munkatársát, Gerd Bakkert két hete ledöntötte a lábáról a Covid, nemrég pedig az a hír érkezett, hogy súlyos légzési nehézségekkel bekerült az intenzívre. Az egész előtt tüsszögött néhány napig, és erősen izzadt. Aztán egyszer, amikor az íróasztalfiókjaiban pakolászott, felpattant, és a szája elé tartott zsebkendővel kiviharzott az irodából. Elvileg nem fertőzött meg senkit, de ki tudja?

Eddie körbenézett. A legtöbb munkatársa épp terepen volt, a többiek pedig ki sem dugták a fejüket a jelentéseikből.

Szép lassan felkelt a helyéről, Gerd Bakker asztalához lépett, és kihúzta az egyik fiókot, ahonnan két használt gyorsteszt nézett vissza rá. Bingó! „A korona még most is szedi az áldozatait…” – gondolta. Aztán észrevette, hogy a tesztcsíkokat már nem lehet olyan jól látni. Ennek ellenére zsebre tette a két tesztet, és visszaült a helyére.

Ha a következő éjjel nem sikerül megöletni Carl Mørcköt, a megbízóinak elfogy a türelme, és annak nem lesz jó vége. Már látta, milyen hatékonyak tudnak lenni, ha a bűnsegédeik gyengeséget mutatnak. Figyelmeztették is.

„Fel kell készülnöm, hogy ha úgy alakul, Femkéékkel azonnal el tudjunk tűnni. Időre van szükségem, hogy muníciót gyűjtsek, és szövetkezzek az ügyészséggel” – gondolta Eddie.

Igen, a szaros vírus lehet a megoldás.

Bedugta a kezét a zsebébe, hogy ellenőrizze, ott van-e még a két teszt. Az első és leglogikusabb lépés a legkevésbé gyanús eltűnéshez, ha megfertőzi magukat a koronavírussal, és karanténba vonulnak valami biztonságos helyre. A nyaralóba persze nem mehettek, de volt még más ötlete is.

De hogyan tudná magukat egészen biztosan megfertőzni? Az utcán mindenki maszkban járkált. És még ha szerezne is használt mintagyűjtő pálcákat, nem lehet tudni, hogy aki tesztelt velük, valóban fertőzött volt-e. Szóval hogyan?

Tíz perc töprengés után felkelt a székéből, azt mondta a munkatársainak, hogy kihallgatásra kell mennie Dordrechtbe, és már indult is a Zorgboulevard felé, ahol a Maasstad Kórház volt.

Eddie nagyon jól ismerte a szigorú protokollt és a belépési szabályokat. A legrosszabb állapotban lévő Covid-betegekhez senki sem mehetett be, még ő sem, hiába tudta dokumentumokkal bizonyítani, hogy szolgálati ügyben beszélnie kell az ott fekvő munkatársával, Gerd Bakkerrel.

Alaposan körülnézett a kórháznál. Talán van valahol egy oldalsó bejárat, ahol beosonhat. De akár ki is találhat valami fedősztorit, hogy milyen fontos információkra van szüksége a kollégájától.

Mélyen magába szívta a hideg levegőt, hogy jobban tudjon gondolkodni. És már jött is a megoldás: meglátott a járdán egy betegnek tűnő nőt, aki hangosan köhögött és krákogott, és egy pillanatra félrehúzta a maszkját, hogy orrot fújjon, majd ahogy elhaladt egy kuka mellett, beledobta a zsebkendőjét.