PIERCE BROWN

FÉNYHOZÓ

Pierce Brown: Light Bringer

Copyright © 2023 by Pierce Brown

Maps copyright © 2023 by Joel Daniel Phillips

Hungarian Translation © Török Krisztina, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pierce Brown: Light Bringer

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2023

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 223 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Tricia Narwaninak, az én Athénémnek

Mike Braffnak, az én Vergiliusomnak

DRAMATIS PERSONAE

A NAPKÖZTÁRSASÁGBÓL

Lykosi Darrow/Az Arató: A NapKöztársaság korábbi FőImperátora, Virginia férje, Vörös

Virginia au Augustus/Musztáng: A NapKöztársaság Uralkodója, Darrow felesége, az Augustus-Ház Primusa, a marsi Sakál nővére, Arany

Pax: Darrow és Virginia fia, Arany

Lykosi Dío: Eo nővére, Lykosi Kieran felesége és Rhonna anyja, Vörös

Lykosi Kieran: Darrow öccse, Vonító, Vörös

Rhonna: Darrow unokahúga, Lándzsás, Kölyök Kettő, Kieran lánya, Vörös, Héliopolisz elestekor odaveszett

Deanna: Darrow anyja, Vörös

Sevro Barca/A Kobold: A NapKöztársaság Imperátora, Victra férje, Vonító, Arany

Victra Barca: Sevro felesége, született Victra au Julii, Arany

Electra Barca: Sevro és Victra lánya, Arany

Ulisszesz Barca: Sevro és Victra fia, Harmony és a Vörös Ököl végzett vele

Táncos, O’Faran Szenátor: Szenátor, korábban Arész hadnagya, Deanna férje, a Vörös Frakció Tribunusa, Vörös, a Vörös Galambok Napján végeztek vele

Kavax Telemanus: A Telemanus-Ház Primusa, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Niobé Telemanus: Kavax felesége, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Daxo Telemanus: A Telemanus-Ház örököse, Kavax és Niobé fia, Szenátor, az Arany Frakció Tribunusa, Arany, Lilath au Faran végzett vele

Thraxa Telemanus: A Szabad Légiók Prétora, Kavax és Niobé lánya, Vonító, Arany

Alexandar Arcos: Lorn au Arcos legidősebb unokája, az Arcos-Ház örököse, az Augustus-Ház szövetségese, Lándzsás, Kölyök Egy, Arany, Lysander végzett vele

Cadus Harnasszosz: A NapKöztársaság FőImperátora, a Szabad Légiók rangidős vezére Darrow után, Narancs

Orion Aquarii: A Fehér Flotta Imperátora, Kék, a Tartarosz hadműveletben odaveszett

Oro Sculpturus: A NapKöztársaság NavArkja, a Phobosz csillagközi védelmi erőinek vezére, Kék

Colloway Char: A NapKöztársaság Haditengerészetének vezére, pilóta, Vonító, Kék

Holiday Nakamura: Virginia Oroszlántestőreinek Vezére, Trigg nővére, az Augustus-Ház hűbérese, a Pegazus Légió Centúriója, Szürke

Quicksilver/Regulus Sun: A Köztársaság leggazdagabb embere, a Sugár Művek tulajdonosa és igazgatója, Ezüst

Matteo: Regulus Sun férje, Rózsaszín

Theodora: A Szilánk hadművelet vezetője, az Augustus-Ház hűbérese, Rózsaszín, a Vox Populi kivégezte

Bohóc: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Kavics: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Min-Min: Vonító, mesterlövész és fegyverszakértő, a Barca-Ház hűbérese, Vörös, az Iszonyat végzett vele

Fanyarpofa: Vonító, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Cassius Bellona: Julia Bellona fia, volt Olümposzi Lovag, Lysander Lune egykori tanítója, Arany

A TÁRSADALOMBÓL

Atalantia au Grimmus: A Társadalom Diktátora, a néhai Hamu Lovagjának, Magnus au Grimmusnak a lánya, Aja és Moira nővére, korábban a Lune-Ház hűbérese, Arany

Lysander au Lune: Octavia, a néhai Uralkodó unokája, a Lune-Ház örököse, korábban a Grimmus-Ház hűbérura, Arany

Atlas au Raa/A Rettegés Lovagja: Romulus au Raa testvére, a Zéró Légió (a „Gorgók”) Legátusa, a Lune-Ház korábbi neveltje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany

Ajax au Grimmus/A Vihar Lovagja: Aja au Grimmus és Atlas au Raa fia, a Grimmus-Ház örököse, az Acélleopárdok Legátusa, Arany

Kalindora au San/A Szerelem Lovagja: Olümposzi Lovag, Alexandar au Arcos nagynénje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany, Darrow végzett vele

Julia au Bellona: Cassius megtagadott anyja és Darrow ellensége, a megmaradt Bellona-Ház Családfője, A Kétszázak Első Szenátora, Arany

Pallas au Grecca: A Bellona harci szekerek kapitánya, a Bellona-Ház hűbérese, Arany

Scorpio au Votum: A Votum-Ház Családfője, Arany

Cicero au Votum: A Votum-Ház örököse, Scorpio fia, A Skorpió Légió Legátusa, Arany

Horatia au Votum: Cicero au Votum lánytestvére, a Kétszázak Reformer-blokkjának tagja, Arany

Cipio au Falthe: A földi tisztavér-megszállott, harcos Falthe-Ház Családfője, Arany

Asmodeus au Carthii: A vénuszi hajóépítő család, a Carthii-Ház Családfője, Arany

Valeria au Carthii: Asmodeus au Carthii lánya, számos örököseinek egyike, Arany

Rhone ti Flavinius: Lune-Ház alPrétora, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak (Pretoriánus Gárda) vezére, Szürke

Demetrius ti Interimo: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak FőCentúriója, Szürke

Markus ti Lacrima: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Centúriója, Szürke

Drusilla ti Pistris: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Decúriója, Szürke

Küber ti Umbra: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Legionáriusa, Lysander au Lune pusmogója, Szürke

Magnus au Grimmus/A Hamu Lovagja: Korábban, Octavia au Lune uralkodása idején FőImperátor, a Rhea Felperzselője, Arany, a Vonítók és Apollóniosz au Valii-Rath végzett vele

Octavia au Lune: Korábbi Uralkodó a Társadalom idején, Lysander nagyanyja, Arany, Darrow végzett vele

Aja au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Sevro, Cassius, Virginia és Darrow végzett vele

Glirasztész: A FőKreátor Mérnök és feltaláló, Narancs

Exeter: Glirasztész inasa, Barna

Pytha xe Virgus: A Fényhozó kapitánya, a néhai Archimédész pilótája, Kék

A PEREM BIRODALOMBÓL

Dido au Raa: A Perem Birodalom társKonzulja, a Perem Birodalom korábbi Uralkodójának, Romulus au Raának a felesége, született Dido au Saud, Arany

Diomédész au Raa/A Vihar Lovagja: Romulus és Dido fia, a Villám Falanx Taxiarkhosza, Arany

Seraphina au Raa: Romulus és Dido lánya, A Tizenegyedik Portaposók Lokhagósza, Arany, odaveszett a háborúban

Héliosz au Lux: Dido mellett a Perem Birodalom társKonzulja, korábban az Igazság Lovagja, Arany

Romulus au Raa/A Por Ura: A Raa-Ház néhai Primusa, a Perem Birodalom korábbi Uralkodója, Arany, rituális öngyilkossággal végzett magával

Gaia au Raa: Romulus au Raa anyja, Diomédész és Thalia nagyanyja, Arany

Thalia au Raa: Diomédész kisebbik húga, Arany

Vela au Raa: Atlas és Romulus lánytestvére, Legátus, Arany

Grecca au Codovan: A Ganümédész Hölgye, Arany

OBSZIDIÁNOK

Csendes Sefi: Az Obszidiánok Királynője, a Valkűrök vezetője, Ragnar Volarus húga, Obszidián, Volsung Fá végzett vele

Valdir/A Hajas: Hadúr és egyben Sefi királyi élettársa, hazaárulásért bebörtönözve a NapKöztársaságban, Obszidián

Ragnar Volarus: Az Obszidiánok korábbi vezére, Vonító, Obszidián, Aja au Grimmus végzett vele

Volsung Fá: Az Obszidiánok Királya, Sefi apja, Volga Fjorgan nagyapja, valaha Vagnar Hefgaként ismert, Obszidián

Volga Fjorgan: Szabadúszó, a néhai Ephraim korábbi társa, Obszidián

Ur, az Örömfaló: Ultima Thule Lándzsája, Obszidián

Skarde Olsgur: A Volk Vérkos törzsének Helytartója, Obszidián

Sigurd Olsgur: Skarde fia, a Vérkos vitéze, Obszidián

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Apollóniosz au Valii-Rath/A Minótaurosz: A Valii-Rath-Ház örököse, szószátyár, Arany

Aurae: Egy Raa hetéra, Cassius kísérője, Rózsaszín

Tharsus au Rath: Apollóniosz au Valii-Rath testvére, Arany

Vorkian ti Hadriana: A Rath-Ház légióinak Centúriója, Szürke

Lagalosi Lyria: Egy Gamma a Marsról, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Lagalosi Liam: Lyria unokaöccse, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Cheon: A Fekete Baglyok Khiliarkhosza, Athéné Lánya, Vörös

Harmony: A Vörös Ököl vezetője, előtte Arész Fiainak hadnagya, Vörös, Victra végzett vele

Függelék: Szabadúszó, Barna

Fitchner au Barca/Arész: Arész Fiainak korábbi vezére, Arany, Cassius au Bellona végzett vele

Ephraim ti Horn: Szabadúszó, korábban Arész Fia, a néhai Trigg ti Nakamura férje, Szürke, Volsung Fá végzett vele

ELSŐ RÉSZ
CIRKUSZ

Hogyha egy isten tör szét újra a borszínű áron,
elviselem, hisz kíntűrő kebelemben a lelkem:
mert már jó sokat eltűrtem, s küszködtem elégszer
tengeren és harcban; hát jöjjön ez is tetejébe.

Homérosz: Odüsszeia
(Devecseri Gábor fordítása)

1
Darrow

A SZÁMŰZÖTT

A Napunk szemétholdak gyűrűjében lebeg a sötétségben. Réges-régen, amikor az ember átformálta a bolygókat, a terraformálással lenyesett törmeléket holdnyi tömbökbe olvasztotta az orbitális tömörítőgépekben, és utána a Napba lőtte őket. A Sol gravitációs ereje megragadta a hatalmas tömböket, és majdnem mindig a nukleáris tűzhalál vetett véget a több évszázados halotti meneteknek. Ám a mai napig akad számos bolyongó szeméthold, amely egyre csak kering lomhán a rá váró végső megsemmisülés körül.

A valaha Határvidék-1632-esként nyilvántartásba vett, rég elfeledett szeméthold kietlen felszínéhez horgonyozva, egy kilométer magas hulladékszakadék árnyékában lapul az Archimédész nevű korvett. A hajótesten marsi rabszolgákból katonákká lett száműzöttek nyüzsögnek. Hegesztőfáklyáink izzítják a burkolatot. Űrruháink bűzhödt mocsarak. Az otthonunktól kétmillió kilométernyire ragadtunk, és én izzadságban, undorban és elégedetlenségben fortyogok.

Az a szarveretes Bellona. Az a tenyérbemászó Páratlan szar.

Ha még egyszer találkozom vele, eltöröm a térdét. Neki kellene ezt a hajót kurkásznia, és ezt a képébe is vágnám, ha nem nyúlta volna le a bázis egyetlen röpképes ereklyéjét, és Rózsaszín tettestársával, a tetves Auraével nem lépett volna olajra, amíg én aludtam. Még egy kis üzenetecskét is hagyott, hogy nyalogassam a sebeimet, és a nyamvadt ócskavasát, a lerobbant hajóját a nyakunkba varrva dobbantott, hogy kezdjünk vele valamit, ha tudunk. A mocsok.

Cassius veleszületett lekezelő géniuszát még az a több mint tíz év sem tudta megfakítani, amelyet Olümpia tágas sírhalmaitól távol tengetett. És ami a legrémesebb, és egyben tökéletesen rá vall, hogy átkozottul ráérősre vette a tempót. Hat hete elhúzott a Csillagerődbe – a Merkúr és a Vénusz bolygópályái közötti nappályás kereskedelmi állomásra –, hogy az Archimédészhez szükséges héliumot beszerezze. Én pedig eközben vagy a szemétholdunk bugyraiban kialakított ótvaros Arész Fiai bázisunkon aszalódom, vagy az ő hajójára tapadva szorgos algaként hegesztgetek végig hosszú napokat, miközben fájdalmasan futunk ki az időnkből.

Hadészra, talán ki is futottunk belőle végleg.

Minthogy a külvilággal minden kapcsolatunk megszakadt, fogalmam sincs, hogyan alakult a háború, amit én robbantottam ki. Nem tudhatom, hogy Virginia és Victra vajon legyűrte-e a Perem és a Mag Aranyainak egyesített haderejét. Azt sem tudhatom, hogy vajon végül Sefi visszatért-e a Köztársasághoz, vagy hogy Lysander a Merkúron felettem aratott diadalát kihasználva nem foglalta-e el a Hajnaltrónt.

Nem tudhatom, hogy az ellenség felperzselte-e a Marsot, feldúlta-e az otthonomat, a családomat.

Eszembe jut a Mars és a felföldi mocsarak és a susogó rengetegek…

Nem. Virginia arra kért, hogy tartsak ki.

Nem először ülök börtönben, tudom, hogy ki kell űznöm a fejemből az otthon minden gondolatát, mielőtt még felőrölnek. A haragba próbálok menekülni, ahogy máskor is. Harcolni akarok. Muszáj harcolnom. Ilyen vagyok, a sorsom a végtelen, hiábavaló küzdelem. Itt azonban harc helyett, a nyughatatlan természetemet csitító haladás helyett csak a generátorok monoton zúgását és az összefolyó napok parttalan zsolozsmáját kapom.

Én kezdtem ezt a háborút, és mások zárják le. El kell innen szabadulnom. Hogy Atalantia pusztuljon. És vele Atlas. Lysander. Elképzelem, ahogy a lábam előtt vergődnek, de a fülem süket a rimánkodásukra, kezem kiszorítja belőlük az életet, vérerek pattannak szét a szemeikben.

Heves vágyálmaim sem vigasztalnak, hiszen a valaha bolygókat megrendítő dühöm kicsorbult. Legendás híremet megtépázta a vereségem, a seregemet megtizedelte számtalan hibám, barátaimat és családomat elidegenítették tőlem az elvárásaim. A gyűlölet nem hozza vissza, amit elveszítettem, nem támasztja fel azt, amit elpusztítottam.

A nap 4,6 milliárd éve dühöng. Én tizenhatot töltöttem ezzel. Nem csoda, hogy a nap jobban bírja nálam. Még a Cassius iránti haragom is csak szalmaláng, folyton kihuny bennem, képtelen vagyok táplálni a saját indulataimat, nem tudok tovább lobogni a világra, önmagamra. Már nem, azok után, amiket elkövettem, már nem.

Eliszkoltam a Merkúrról, a puszta életemet mentettem, a Szabad Légióimat és az önbecsülésemet hátrahagyva. Elhoztam a Mars fiait arra a távoli bolygóra, szavakkal csábítottam magammal őket, hogy bevégezhetjük ezt a háborút, és aztán elhagytam őket, kiszolgáltattam őket az ellenségnek, hogy a saját bőrömet mentsem. A szívem a Merkúr sivatagában pihen a katonáimmal, csak a testem tombol tovább, mit se törődve a pusztítással, amit maga mögött hagy.

Azóta, hogy maroknyi túlélőtársammal elhúztunk ide a Merkúrról, egyre lejjebb csúszunk. Cassius alig kétszázunkat repíthette el Héliopoliszból, és így is épp csak megúsztuk a végzetet: Grimmus lángHajók tapadtak ránk, így a Telemanus-flottával megbeszélt találkát is lekéstük. Esélytelen volt, hogy hazajussunk. A Határvidékre is épp csak elbicegtünk, és Cassius egyből itt hagyott bennünket.

Hegesztőtársaim fecsegése töri meg a csendet, valaki egy viccet mesél. Van annyira jó, hogy egy pillanatra elterelje a figyelmemet a gyászos önmarcangolásról. Egy ideig hallgatom a beszélgetést. Lykost idézi fel bennem, amikor a bányában a karomFúrómon ülve hallgattam a fúrófiúk marháskodásait a fejem fölül az alagútból. A béna viccek elandalítanak, és a rongyosra olvasott könyv jut az eszembe, amit Aurae hagyott hátra nekem az űrruhám sisakjában, még mielőtt Cassiusszal együtt dobbantott volna.

Levélkét is mellékelt hozzá, abban azt írta, hogy ez a könyv segítette át a Peremen szolgaságban eltöltött hosszú évek sötétségén. Annyira dühös voltam rá és Cassiusra, miután leléptek, hogy kis híján seggtörlésre használtam a könyvet. Csakhogy régóta hiszem, hogy minden Színek közül a legnagyobb elnyomást a Rózsaszíneknek kell elszenvedniük, és a nehézségek némelyikükben szinte természetfeletti lelkierőt szítanak fel. Evey és Theodora mutatott rá erre. Leginkább az irántuk való tiszteletből olvastam bele Aurae könyvébe. Rögtön a legelső oldal felzaklatott, az a ködös jövendőmondás, ahogy a jól ismert, közhelyes bölcsességeket ezoterikus köntösbe bújtatva recitálta. És mégis meghökkentően pontosnak hatott egyik-másik sora.

Az ösvény kövei egyformának tűnnek. Ha rosszra lépsz, ne állj meg, és le se nézz, hiszen a következő lépéseddel jóságra jutsz. Azután a megint következő lépted talán romlást, majd boldogságot hoz, de nem a kövek számítanak, melyekből az utad áll, egyik sem a végcélod. Ők egyszerűen csak elvisznek oda, ahol az ösvényed véget ér.

Ezen kérődzöm, miközben a következő lapot hegesztem fel a burkolatra. Talán ez itt csak egy kő az úton. Talán nem maga a felejtés, a vég. Talán inkább ajándék.

Tény, hogy a Merkúron kellett volna meghalnom. Tény, hogy azután a pokol után minden ajándék, még ez a hely is. Aláírom, idegtépően hosszú kéziszerszámokkal megjavítani egy ötvenméteres őskövületet, viszont a munka legalább valami célt ad. Minden egyes helyére hegesztett fémlap egy-egy újabb kő az ösvényen. Egy lépés előre, ami közelebb visz a családomhoz. Feltéve, hogy Cassius tényleg hoz héliumot a reaktorunkba, amit Harnasszosz tényleg képes megszerelni. Mert akkor akár valóban hazajuthatunk.

Lehet, hogy este elolvasom a könyvben a következő oldalt.

Persze makacs egy seggfej vagyok, szóval lehet, hogy mégsem.

Megreccsen a mikrofonom:

– Huszonhármas hegesztő, vétel – hallom. Az övembe dugom a hegesztőfáklyát, és visszaaraszolok a biztonsági kötélen. – Huszonhármas hegesztő. Egy pillanatra tedd félre az egzisztenciális rettegésedet, és válaszolj…

– Itt huszonhármas hegesztő. Mi a pálya, Thraxa? Megint viszket?

Egyetlen űrruha sem akadt a bázison, amelybe bámulatos combjait belepréselhette volna, ezért odabent ragadt. A mi háborúra termett Thraxánk megállás nélkül azon borong, hogy ezerszer inkább választotta volna a dicső öngyilkosságot Héliopoliszban, mint ezt a telefonos ügyfélszolgálatot.

– Napocska közeleg, harminc percetek van. Rántsd össze az embereidet, drága, mielőtt ropogósra sültök a rucijaitokban.

Hátrasandítok a szeméthold keleti ívére:

– Kicsit korai még, nem?

– Az Archimédész tömege felgyorsítja a hold forgását. Vágom én, hogy ellógtad a fizikaórákat, ezért csak higgy nekem, különben holnapra szikkadt vízisikló lesz a pöcsöd. Így is túlteng benned a sugárzás.

– Ezzel a műszakkal végezhetünk a burkolati munkákkal.

– Majd végez vele a következő műszak. Hélium nélkül amúgy se ugrálhatunk. Meg amíg össze nem tákoljuk a reaktort. Fejezzétek be.

Morogva adom meg magamat az érveinek, hívom a műszakomat. A hegesztőim egymás után iszkolnak vissza a biztonsági köteleken a bázisra, miközben létszámellenőrzést tartok. Miután az utolsó emberünk is odabent van, magam is lekászálódom a hajótestről, elrugaszkodom a bázisra, és betornászom magamat a légzsilipen.

A légzsilip peremén megkapaszkodom, és olyat teszek, amit eddig még soha egyetlen alkalommal sem a hegesztőműszakok során: a sziklás horizonton pihentetem a tekintetemet. A szeméthold mögül előbukkan a napsütés keskeny sarlója. Forrósága eltorzítja a sebzett felszínt, terjedési kalderákat puffaszt, míg mérges gázokat és port kezdenek pöfögni magukból. A por és a gázok összesűrűsödnek a zöldesfekete műanyag peremén, megnyúlik a masszájuk, és a hold szikrázóan ragyogó palástként húzza maga mögött.

Vörös bányász létemre túl sok mindent láttam eddigi életemben – kimondhatatlan rémségeket, lehetetlen szépségeket, olyasmiket, amelyek mellett ez a palást vacak kis giccsnek tűnhet. Ma azonban kicsit más hangulatban vagyok. A szokásostól eltérően vágytam arra, hogy meglássam az aktuális ösvénykő kínálta szépséget. Talán a könyv miatt, talán a sugárzástól. Bárhogyan is, ma elég erőt érzek magamban, hogy ne ragadjon le a tekintetem az Archimédész komor árnyán, hogy meglássam mögötte a végtelenbe nyúló csillagos űrt, ahol a messzeségben ott pislákol egy izzó pontocska.

Az otthonom.

Körülöttem az űr néma és üres, de az emlékezetemben gazdagon csobognak az otthon zajai. Lehunyom a szememet, és hallom az istenFák susogását, a Termikus-tenger moraját, griffszárnyak csattogását, ahogy Victra leteremti Szophoklészt, Sevro tréfálkozását a lányaival, ahogy Pax csörömpöl a garázsban a szerszámok között, a feleségem hangját.

Egyetlen tökéletes pillanatig magam előtt látom a beígért hajnalt, ahogy hazatérek a Marsra. De már el is illant. A hold a nap felé fordult. A fény a szemhéjamon is átsüt, és ezt az én aranyszemeim sem képesek elviselni. Ideje visszabújnom a mélybe.

2
Darrow

A KÖNYV

Amilyen lankadatlan ostrom alá vette a Merkúr az ember idegeit, olyan kitartóan éhezteti ki a Határvidék-1632 az elménket.

Arész Fiainak régi bázisa szűkös, spártai hely. Az első időkben építették maguknak harcostársaink, hogy legyen egy rejtekhelyük, ahonnan rajtaüthetnek a vénuszi rabszolgatartókon, de tizenegy évvel ezelőtt mindannyian csatlakoztak a flottánkhoz. Velünk voltak, amikor lerohantuk a Lunát. Nyolc hónapja döcögtünk vissza a kongó termekbe, ahol levegő se maradt. Újraindítottuk a napelemes generátorokat és hamar lakhatóvá tettük. A végszükségben lett vizünk, ételünk. De a hőmérséklet és a gravitáció változatlanul csekély, és az ólommal bélelt falakon túl gyilkos sugárzás tombol. Beszorultunk, és ez látszik is rajtunk: mind soványak és sápadtak vagyunk, pedig a Merkúr sebesre perzselte a képünket. Majdnem mind kopaszok vagyunk, és aki csak képes rá, megnövesztette a szakállát. Ragnar emlékére.

A háborútól elszigetelten, barátaink és ellenségeink lépéseiről mit se sejtve, elvágva az otthonunktól egyetlen társunk az aggodalom maradt, amelyből csak a megváltó rutin ránt ki bennünket átmenetileg.

Miközben az öblítő sugártalanít, Pax gravMotorkulcsát szorongatom, ahogy régen Lykoson szorongattam a bányaműszak után Eo jegygyűrűjét az öblítővíz alatt. Közben a fiamért aggódom. A keskeny, fúró vájta folyosókon a kantinba igyekezve Virginia jár nyugtalanítón az agyamban. Míg a fagyasztva-szárított fehérjetrutyit szürcsölöm, Sevróért aggódom, akinek akkor veszett nyoma a Lunán, amikor a Vox átvette a hatalmat. A hozzám hasonlóan tar fejű társaim pedig ugyanígy aggódnak körülöttem az övéikért. A szeretteikért. Az otthonukért. Az elveszett időkért. Szavakért. A tompa vegyi fények alatt az aggodalom óceánjává egyesülünk. Egymás elől persze leplezni igyekszünk ezt a nyugtalankodást, mintha valami sötét és szégyenletes titok lenne. A túlélőim a történelem elveszett katonáihoz hasonlóan csendesek és kimerültek, csak akkor hallani a hangjukat, ha közönségesen viselkedhetnek, piszkálódhatnak vagy gúnyolódhatnak. Őszinteség csak a kínos hallgatásokban maradt, és a csendes pillanatokban, amikor felcsendül Aurae lantja, és a Peremről hozott dalok furcsa módon a saját otthonunkra emlékeztetnek bennünket.

Nem először gondolok vágyakozva ezekre a dalokra. Amióta ő és Cassius megszökött tőlünk, minden megváltozott.

Gyorsan lapátolom be az ételt, lepucolom a tálcámat, elköszönök az embereimtől, és leküzdöm magamban a késztetést, hogy elsüssek egy tréfát, és ezzel megmosolyogtassam őket. Ők is tudják, hogy az én hibám miatt vesztek oda a barátaik. És azt is, hogy a következő körben őket is félholtra dolgoztatom. Mert ezt kell tennem. Ha egy gépet nem használunk, lerohad. Mint Arész Fiai, amikor beolvasztottuk őket a Köztársaság seregébe. Mint ez a bázis. Viszont ha valamit túlerőltetünk, akkor végleg bekrepál, mint Orion a Merkúron. Vagy Sevro a Vénusz után. Főnöknek lenni folyamatos kötéltánc, főleg amikor vesztésre áll az ember.

Benézek a bázis szerelőcsarnokába, hogy kikérdezzem Harnasszoszt a dolgok állásáról. Szerelőfalka gyűrűjében görnyed a reaktor alkatrészei fölé. Narancs Imperátorom majomszerű figura méretes ököllel és borissza orral, a szakálla még az enyémnél is bokrosabb, csak az övét ősz szálak ezüstözik. Ahogy odalép hozzám, a háttérben csavarkulcsok és önkioldók kelnek csattogva életre.

– Cadus.

– Darrow. Hallom, a burkolat menetkész.

– Majdnem. A harmadik műszaknak jut majd a befejezés dicsősége. Összvissz félórányi munka sincs benne. Még mindig állod, hogy a lemezelés radarbiztos lesz? Mert csak lopakodva juthatunk haza.

– Elméletben mindenképpen az lesz. Feltéve, hogy a bevonat megfelelő vastagságú – feleli. – Mi is hamarosan megleszünk.

– Tényleg? – derülök fel. – A tesztmenet nem ment túl fényesen…

– Mert nem mérnök vagy. Ha Bellona meghozza a héliumot, az Archimédész levegőbe emelkedhet. Már ha Bellonát épp nem egy Grimmus kíngömbben gyötrik éppen.

– Meglehet, hogy egyedül te hiszel abban, hogy vissza szándékozik térni hozzánk – pillantok az embereire.

– Ha a Merkúron nem ment meg bennünket, idáig se jutunk el, hogy kételkedhessünk a szándékaiban – vonja meg a vállát. – Engem inkább az aggaszt, hogy esetleg kéjvakság gyötri. Én a Rózsaszínjében bízom kevésbé.

– Nem mintha a mi dolgunk volna, de szerintem nem fekszenek le egymással.

– Komolyan? – hökken meg. – Pedig teljesen magába bolondította az a nő.

– Úgy vélem, őt erről hiába is kérdeznénk.

Miután a Határvidéken biztonságban holdat értünk, Cassius elmesélte a menekülése történetét. Lysanderrel együtt fogságba vetették a Peremen, és az Ión egyenlőtlen és igazságtalan párbajok sorát volt kénytelen megvívni. Diomédész au Raában tisztelet ébredt iránta, és a halálhírét keltette, hogy kimenekíthesse a túlélt párbajokat követően. A közeli Európé holdon, a birtokán bújtatta el, miután a szavát vette, hogy amíg a világunkban a háború véget nem ér, nem hagyja el a menedékét. A Raa-Ház hetérája, Aurae segített neki megszökni Diomédésztől az Archimédészen. Azt állította magáról, hogy köztársaságpárti. Együtt rohantak vissza a Magba figyelmeztetni a Köztársaságot, hogy a Perem is belép a háborúba. Elkéstek, de a nő azóta Cassius legénységének a tagja.

– Mindegy is, hogy dugnak-e. Csak mert külsőre olyan a csaj, mint egy nimfa, úgy énekel, mint egy szirén, úgy beszél, mint valami orákulum, és szarveretes alibije van, még nem zárhatjuk ki, hogy nem Krüpteia.

– Ha a Perem titkosszolgálatának dolgozna, rég hullák lennénk – mondom. A Krüpteiát a Perem titkosszolgálatának hívni határozott bók. Persze, kémkednek is, de a legfőbb kötelességük az, hogy a Perem Birodalom belső rendjét mindenáron garantálják.

– Kivéve, ha nem éppen most navigálja ide hozzánk a Krüpteiát. Azt neked is látnod kell, hogy még ha a Raa-Ház hetérája volt is, szerteágazó képességei rendkívüliek. Gyógyító. Szerelő. Mérnök. Egyik sem kifejezetten egy kurtizán szakterülete.

– Beszéltél Fanyarpofával, igaz? – húzom össze a szememet.

Elfintorodik.

– Újabban előszeretettel jártatja a száját. Úgy hinti a kételyt, amerre jár, mintha ez volna a feladata. Akár a körmére is nézhetnél, nem?

Tartok tőle, hogy nincs olyan ötletem, amivel Fanyarpofát kirobbanthatnám a depijéből. De akkor mégis támad egy. Ő talán jobban tudná értékelni Aurae könyvét. Pofa nagy könyvmoly. Megpaskolom Harnasszosz vállát, és indulok. A kijárattól még hátrakurjantok:

– Egyébként, Cadus, ha szerinted Aurae Krüpteia, miért csináltál neki lantot?

Mielőtt még Cassiusszal olajra léptek, a lány minden este ott ült a kantinban, és a szféráinak dalait énekelte a lantjával az embereimnek. Harnasszosz soha egyetlen estét se mulasztott el.

– A katonák kedvéért – hazudja pironkodva.

Azzal kábítom magamat, hogy Fanyarpofa elmeállapota kedvéért ugrom be hozzá, valójában azonban a saját magányom hajt. Az összes túlélőnk közül ő az egyetlen, aki a kezdetektől fogva jelen van az életemben, akivel az Intézetből is vannak közös emlékeink. És most jólesne egy falkatárstól a régi dicsőség halvány szikrája.

Engedek kéttermosznyi híg kávét az egységből, hónom alá csapom az edzőcuccomat meg Aurae könyvét, és a bázis felső szintjének labirintusában bolyongva megközelítem a kommunikációs kamrát. Pofa a monitorok kék fényében úszik a termotakarók alatt az űrradiátora mellett. Inkább nézném lélegző szennyeskupacnak, mint annak a legendás harcosnak, aki. Beleszakad a szívem.

Fanyarpofa nem nemzeti hős, mivel senki sem tud a tetteiről, ő az árnyékban tevékenykedett. Legnagyobb bánatára, mondhatjuk, mert imádja a népszerűséget, majd’ megvész, hogy ő is olyan híres lehessen, mint Sevro vagy Colloway Char. Amikor az Intézetben megismertem, csúf volt, lusta és nagy lejmoló. Ez utóbbi azóta sem változott, inkább csapná le a saját tökeit, mint hogy italt fizessen magának. Lustának azonban senki se bélyegezhetné azok után, hogy három évet húzott le ellenséges vonalak mögött, miután Mickey átfaragta és Theodorától új személyazonosságot kapott, hogy beépüljön a Hamu Légióba.

Eleinte feldobta a titkos küldetés. Amikor kilépett Mickey lábadozójából, mintha kigyógyult volna a krónikus önbizalomhiányából: az új, széles vállú, nyersen római arcélű, szinte Cassiushoz mérhetően tökéletes állú testét mintha rá öntötték volna.

– Pöpec vagyok, haver. Szarveretesen pöpec, hogy akár egy egész tánccsoportot fel tudnék próbálni. Ki a tököm az a Bellona, mi? Ezt figyeljétek, Hamu Légiók – vágta magát olümposzi pózba. Csont pucéran. Drámaian tökéletes testarányokkal. Theodora meg is tapsolta.

Ehhez képest mi lett belőle? Visszarútult, amitől teljesen ki van bukva. Héliopolisz elestekor megskalpolták, és a fél lába is odalett. A közvetlenül a szemöldöke feletti sápadt heget egy szemébe húzott kötött sapkával leplezi, de a bázison nem tartanak művégtagkészleteket, ezért kénytelen volt beérni egy csomagolóhabbal kitömött műanyag cölöppel a csonkján.

Az én parancsaimba rokkant bele. Kétszeresen. Szavait ennek megfelelően keserűség pácolja, de Héliopoliszban mellettem állt, támogatott, mielőtt elestünk volna. Kirángatott a reménytelenségből. Most én is benyelhetem az ő keserűségét.

– Bellona jelentkezett? – nyomom a kezébe az egyik kávét.

Nem köszöni meg.

– Nocsak, ma a nevén nevezzük Arész Hóhérát? – biggyeszti a száját. – Sajna, az Állkapocs és a Szirén még mindig szeszélyeskedik.

– Tényleg muszáj mindig ezzel jönnöd?

– Ne már! Tegnap annyival viccesebb voltál. A sok szép mellékneveddel a Hitvány Puncira meg a Madárképű Köpönyegforgatóra. Sőt, még pár határozószavad is akadt.

– Mert…

– Részeg voltál és epés? Amikor részeg vagy meg epés, csak úgy buzog benned a harag. Ha az őszintét kérded, rég megnyertük volna ezt a háborút, ha folyamatosan olyan lennél, bár félő, hogy akkor kettesben autokratáskodnánk az egész világ felett – heherészik kivételesen. A nyelvhasználata fordítottan arányos a származásával, ami alantas. – De fogalmazzunk világosan: Bellonára egész életében be volt rágva mindenki. Hogy pont annak a Redvás Adonisznak osztottak le minden lapot, mi?

– Amiket aztán jól eljátszott – fejezem be a gondolatot.

– Leszámítva a gödrös állacskáját. Ó, az a számtalan, harmatlepte árok, ahová betúrhatott vele. Egész királyságomat odaadnám, csak szőrszál lehetnék azon a domborulaton…

Ellenállok a kísértésnek, és nem pillantok le Fanyarpofa simára borotvált, nagyon is gödröcskés állára. Velünk ellentétben minden áldott nap gondosan megborotválkozik.

– Bármi a radarokon? – kérdezem.

– Niente, ó, tar fejű, szakállas nagyuram – kulcsolja mindkét mancsát a termoszra, hogy melengesse. A körmeit egytől egyig tövig rágta. – Radarok és lidarok még mindig kakák. Próbáltam szűrőket felrakni, hogy átrázzam a levest… érted, ezt az egész trutyit – rágcsálja a kávékevergetőt a kávéját lötyögtetve. Hátraveti a fejét. – Lehet, hogy neked a rutin a józan ész záloga, de engem megzakkantasz vele.

– Három napja ki se léptél a kamrából – bökök a fejemmel a fedeles vödrére. – Kezded nagyon sevrósra venni.

Körbepillant.

– Sehol egy jádekő. Nulla aranyfalak. Se selyem, se csillogás. Nagyjából zérus a közöm annak a dezertőrnek a stílusához.

– Vágod, hogy csak azt tette, amit helyesnek gondolt, ugye, Pofa?

Erre a padlóra köp.

– Amíg ő a királyság aranycsecseit szopogatta, én három évet lehúztam Atalantia szociopatái között a Köztársaság kedvéért. És tessék, ez a jutalmam – húzza le a sapkát a megcsonkított fejéről. – Mi hullottunk, mint a legyek, Sevro meg hazafutott. És most itt várom, hogy az a Rózsaszín a nyakunkra hozza a Portaposókat.

– Bármi is legyen, de az biztos, hogy nem Krüpteia.

– Mi más lenne? – ráncolja a homlokát.

Aurae képességeire gondolok, a könyvre, arra, ahogy néha méreget.

– Egy barát. Remélhetőleg.

– Neked legyen igazad. Mert az is fix, hogy a peremiek vadásznak ránk. Ganümédész dokkjaiért a fejedet akarják venni. Neked meg Victrának. És a Portaposók aztán nem adják fel, amíg a zsákmányukat el nem csípik.

Fanyarpofához hasonlóan magam is nagy tiszteletben tartom a Perem gyalogosegységét, de ezt a riadt rémületet nem érzem át. Szinte már ironikus lenne, ha tényleg ránk akadnának, és visszacipelnének a Peremre, hogy megfizessek a bűneimért. Csakhogy Pofa nem miattuk és nem is Aurae miatt szarik vödörbe, hogy egy pillanatra se kelljen magára hagynia a radarokat. Még csak nem is Ajax au Grimmus miatt, aki eddig a legközelebb járt ahhoz, hogy ránk bukkanjon, amikor kábé öt hónapja úgy ötvenezer kilométernyire repült el tőlünk a rombolóján, a Párducon. Igazából Fanyarpofa csakis magától Rettegéstől fél.

És átérzem a félelmét, mert én is osztom.

– Atlas nem vadászik ránk – mondom, és ő úgy néz fel rám, mint Pax, amikor régebben valami rémálmából felébresztettem. – Kihűlt a nyomunk. A Rendszerben apróbbak vagyunk, mint a világtengerekben úszó krillrák hátán éldegélő plankton. Még ha nem is hinne bennünket halottnak Atlas, akkor se fecsérelné arra az idejét, hogy utánunk kutasson.

– Mármint úgy érted, ha sejti, hogy igazából hova tartunk – mormolja. Jó, talán nem erre a következtetésre kellett volna jutnia. – Basszus, főnök. Még ha be is fut Bellona a héliummal… rohadt hosszú az út hazáig, és mi a tápláléklánc legalján dekkolunk. Ha valamelyik ellenséges őrszem kiszúr bennünket, nem lesz hova futnunk. A Perem hajói gyorsabbak nálunk. Nem mintha számítana. A fiúk-lányok úgyis jobbára azt gondolják, hogy a Mars rég elesett.

– Kérlek, ne tápláld tovább a borúlátásukat. Vonító vagy. Az emberek hallgatnak rád, várják, hogy vezesd őket. És én is. Egyedül te maradtál mellettem a régi falkából.

– Falka? Mióta falka a kettő, jóember? A kettő csak a lefolyó felé örvénylő törmelék – mér végig tetőtől talpig. – Tagadásban vagy, főnök. Félsz szembenézni a tényekkel. Sefi és a Volk cserben hagyta a Szabad Légiókat, hogy királyságot lopjanak maguknak a Marson. A Fehér Flottának kampó. Orion halott. A Szabad Légiók szétporladtak. A Szenátus a sorsunkra hagyott bennünket, Virginia nem küldött erősítést a Merkúrra. Sevro ejtett bennünket a kis Arany családja kedvéért. Bohóc és Kavics kidurrant. A falkánknak reszeltek. A seregünk karókon rohad. Nem téged okollak, és nem is önmagamat. A seregeinket sem okolom. A tömegeket okolom, akik kihátráltak mögülünk, és a rinyáló politikusokat.

Ennyit a szikráról, amire vágytam. Aurae könyvét ki se veszem a pakkomból. Pofának nem szavak kellenek. Haza kell jutnia.

– Mindegy… nekem nyomhatod ezt a műsort. De az embereknek ne – zárom le.

– Ja, ja – kortyol a kávéjába. – Bocsesz.

A látogatásom sokat nem lendített Fanyarpofa állapotán, de remélhetőleg nem is rontott. Az irányt az Archimédész edzőterme felé veszem. A bázishoz egy köldökzsinór-alagút köti a hajónkat. A terem fehér padlója foltos az izzadságtól. Javarészt Cassius és Lysander izzadsága, bár magam is jócskán megszaporítottam az elmúlt hónapokban a foltokat. Mivel Lysander eltörte a pengémet, csak a gyakorlóberetvákat tudom használni, amelyekkel ő maga is tanulta a kardforgatást. Visszás érzés kap el, ahogy leemelem a falról az egyiket. Pofa szavai berágták magukat a lelkembe.

Mi értelme még mindig edzeni? Ezzel a beretvával nem fogom tudni helyrehozni mindazt, ami elromlott.

Még magam előtt is ódzkodom beismerni, de bennem is ott motoz a neheztelés Sevro iránt. Pont, mint Fanyarpofában. Mert akkor hagyott el, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá. És hogy engem személy szerint itt hagyott, az megbocsátható, de hogy a hadsereget elárulta… a Szabad Légiók első testvére volt. Amikor cserben hagyta őket, az emberek szívébe kétkedés lopózott. Még az enyémbe is. Ráadásul a döntése duplán megkérdőjelezte az én választásomat. Hiszen engem is minden hazarántott volna, amikor megtudtuk, hogy Paxot elrabolták. Legszívesebben rohantam volna vissza hozzá, hogy a segítségére legyek. Hogy megmentsem. Hogy megmutassam neki, végső soron számíthat rám. De én az imperátori kötelességemet az apai kötelességem elé helyeztem. És most itt állok egyedül, és magamban játszadozom a beretváimmal.

Fojtogató a csend.

Kis híján hagyom a francba az egészet. A kutyának se tűnne fel, ha kihagynám ezt a napot. Azzal senki se vádolhat, hogy nem tépem eléggé magamat. Ásítok. Akkor ma talán beérem egy nyújtással, átmozgatással. A testem örülne neki. És pihentebben várná a holnapot.

Majdnem beadom a derekamat, ugyanakkor mostanra megtanultam, hogy a legfőbb ellenségem éppen ez az észszerű hang. A bennem élő beszari hangja. Aki retteg a kényelmetlenségtől, és ezernyi kifogással szolgál a könnyebb választás érdekében. És az embert pont ez a beszari énje idomítja rá, hogy elfogadja a kudarcokat, hiszen mindig van józan észérv arra, hogy feladjuk. És azt is tudom, hogy a belső beszarinak hogyan lehet befogni a pofáját: lehajítom az edzőcuccot, és felszerelkezem az edzéshez.

– Szevasz, tanár – mondom az edzőszámítógépnek.

– Légy üdvözölve, hármas vívómester.

Csábító női hangon szól hozzám a számítógép, teljesen Cassiusra valló választás. Tíz évvel ezelőtt még meghökkentett volna, hogy egy géppel beszélgessek, de a Köztársaság technológiai robbanása a régebben tiltott területet hátborzongatóan mindennapos élménnyé változtatta. Quicksilver némelyik rendszeréhez képest ez a gép szabályosan kőkorszakinak tűnik.

– Ismét marsi gravitációs profilt?

– Nem.

– Aszteroida harc profilt?

– Nem. Véletlenszerű intervallumokban nulla kettes talaj és négy pont öt mennyezeti G-t. Ma futtassuk végig az egész rendszert. A vége legyen a Mars – dörzsölöm meg a bal alkaromat. Remélem, bírja majd négy G felett is.

– Vettem. Időtartam?

– Ahogy jön.

– Vettem, hármas vívómester. Egy-hat-nyolcas foglalkozás előkészítés alatt.

Ahogy a terem bemelegszik, elnyomok egy újabb ásítást. Megforgatom a hegesztéstől és az évek alatt összeszedett ficamoktól merev vállaimat. Nagy levegőt veszek, a tüdőm bal oldala elszorul – Lysandernek köszönhetem, aki Héliopoliszban átdöfte a mellkasomat. Megrázom a bal karomat, ez is Lysander műve, a parittyaPengém megakadt a pengéjén, amelyet Alexandar teteméről emelt el, és a karom szilánkosra tört. A gyógyításban gyanúsan képzett Aurae összedrótozta a csontjaimat és kalciumkatalizátort is adott, de ahhoz, hogy a kar teljesen a régi legyen, faragóra lesz szükség.

Lüktet a karom. Legalább emlékeztet, hogy várnak a lezáratlan ügyek.

Miközben a terem gravKútja melegszik, eszembe ötlik valami. Lorn úgy tanított annak idején, hogy folyamatosan beszélt hozzám, ahogy a Fűz-változat alakzatait gyakoroltam. Azóta is hiányolom a hangja ütemes dobolását, ráadásul a csendet is átkozottul unom.

– Kapcsolódj a kargépemre, számítógép.

Előkotrom a kargépemet a táskámból, és beszkennelem Aurae könyvének első néhány tucatnyi oldalát. Utasítom a számítógépet, hogy olvassa fel a szöveget, és felveszem a Fűz-változat tél-állását, a pengét két marokra fogva emelem a fejem fölé. Megmerevedek.

– Számítógép. Hangminta az egy-három-egyes holofájlból: az Uralkodó szaturnáliai köszöntője.

Egy pillanatra rá Virginia hangja betölti a termet:

– Hála mindazoknak, akik írtak, hogy mi olvashassunk, akik elestek, hogy mi felállhassunk, azoknak, akik előttünk jártak, hogy mi követhessük őket.

A tér indítja a programot. Eleinte lassan vált a gravitáció, és miközben haladok a tél-állás egymást követő mozdulatain, és a pengével szabdalom a levegőt a lefelé keresztbe irányuló csapásokkal, az orientáció forog velem. Fájdalmasan felnyögök, ahogy a testem egyre jobban bemelegedik, és lassan elhagyja a merevség. Azután csak a gyakorlópenge suttogása, a lábaim nesze, a lélegzetem és Virginia hangja marad.

– Első feltétel: a Völgy ösvénye kifürkészhetetlen, örök és tökéletes. Szem nem láthatja, talp nem érezheti. Kanyarog, ahogy neki tetszik. Véget ér, amikor a végéhez ér. Emelkedik, amikor emelkedik. Zuhan, amikor zuhannia kell.

Az ősz-állás mozdulatai következnek, a testem hátrahajlik, majd támadóan rohamoz előre.

– A sziklákba hatol, melyekbe mélyen lefúrtunk, és onnan visszatér a szívünkbe. Előttünk és mögöttünk kanyarog, minden irányban és semerre. Bár járhatunk rajta, soha nem ismerhetjük ki. Bár láthatjuk vonalát, soha nem tudhatjuk meg igazságát. A Völgy ösvénye kifürkészhetetlen, örök és tökéletes. Mindenáron rajta kell maradni.

Ahogy a gravitáció hullámzó váltakozásaival összhangban végigtáncolom a Fűz-változat minden évszakát, még hat feltétel követi az elsőt. Egy óra alatt többször is visszatér önmagába a szöveg, és amikor zihálva heverek a földön, még akkor is mondja.

– Negyedik feltétel: a legfőbb jó a mélybányák szele. Átsüvít a sziklán, az emberek között fütyül, a tájak felett. A szél nem törődik az akadályokkal, bár azok alakítják az útját. Ha rozsdás szagát érzed az orrodban vagy a távoli sötétségből szerszámok zaját hozza füledbe, mosolyogj és örvendezz. Az ösvény elért hozzád, és te elérted őt. Már csak gyalogolnod kell.

Sajog a bal karom. A tüdőm ég és feszít, de az elmémet áldásos semmi járja át, miközben fekszem, és Virginia hangját hallgatom. A könyv szavai homályosak, ahogy elsőre is gondoltam. Egyelőre nem értem őket, és még annyira se tudok azonosulni velük, mégis felidéznek bennem valamit, amit réges-rég olvastam, még amikor Matteo tanított. Nem Dumas volt, és nem is a görögök, valami más, ami elmerült a résekben. Ismerős ez a könyv, és megnyugtató, mint a gyerekkor egy altatójának halvány dallama.

Transzban ballagok vissza a hálótermembe. Nincs pazarolni való vizünk, ezért egy tompa késsel vakarom le magamról az izzadságot és az elhalt hámréteget, mielőtt a megszokott esti rítusaimra rátérnék: rögzítem a feleségemnek szánt szokásos üzenetemet, mintha egy épp csak abbahagyott beszélgetést folytatnánk, és elteszem a többi közé. Semmit sem hallgatok vissza, csak gyűjtöm őket. Utána a fiamnak veszem fel a távolba szakadt apa vallomásainak következő fejezetét.

Hónapokkal ezelőtt kezdtem neki elmesélni az életem történetét, amit igazából személyesen kellene átadnom neki. De ha nem is jutok vissza hozzá soha többé, legalább a szavaim és a hangom egyszer még megtalálhatja. A történetemet még megkaphatja. A mai részt azzal kezdem, amikor Virginiát az Intézetben megismertem, és azzal fejezem be, ahogy Sevróval és Cassiusszal farkasokként vonyítva loholtunk a holdfény áztatta lapályokon, miután megszereztük Minerva botját.

A végére érek, és egy ideig csak ülök az ágyamon. Üres vagyok és elégedett. A könyv magyaráz valamit arról, hogy az üresség az, amit használunk. Dobozok, bögrék. Amíg tele vannak, nem vesszük hasznukat, hiszen nekünk csakis az ürességük a hasznos, mert azt töltjük meg. Belelapozok a könyvbe, hogy megkeressem a mondatot. De mielőtt megtalálnám, felüvölt a bázis vészjelzője.

Ránk találtak.

Kipattanok az ágyból, szétárad bennem a bűntudatos öröm. Végre megint harcolhatok, végre lehetőségem nyílik rá, hogy azt csináljam, amit tudok. Higgadt boldogságban öltözködöm, gyilkolásra készen.

Fanyarpofa hangja tölti meg a körletemet:

– Harcállomás, harcállomás. Riasztás. Votum lángHajó közeledik.

3
Darrow

KÍSÉRTETEK

A bázison visong a riasztó. Végigrohanok a folyosón, Thraxa csatlakozik hozzám, és futtában megdob egy mágnesPuskával. Arcán őrült vigyor. A Határvidéken egyedül neki van beretvája, amin egyértelműen nem óhajt másokkal osztozni.

– Hány hajó jön? – kérdezem.

– Egyetlenegy – csillog a szeme. – De az elég nagy, hogy szart csináljon belőlünk. Javaslatom, hogy ne adjunk életjelet, hadd szálljanak át a teljes legénységgel. Egyenként leszedjük őket, elfoglaljuk a hajót, visszatérünk vele a rombolójukra, elfoglaljuk, átvesszük a parancsnokságot, és…

Húzunk haza.

Elsötétül a tekintetem.

– Akár a fele seregünk is rámehet.

– Vagy még annál is több.

Titkos szövetségünkben egy rugóra jár az agyunk. Az egységeink felzárkóznak hozzánk, vonulunk a folyosón. Olyan apró emberek, pislogva néznek fel ránk, a tábornokaikra, megnyugtató szavakra várnak. Thraxa megmarkolja a vállamat:

– Ha megkínál minket a lehetőség, akkor meg kell tennünk – súgja.

– LángHajó a kapuban! Tudják, hogy itt vagyunk – hallatszik Fanyarpofa hangja.

– Ennyit arról, hogy játsszuk a hullát – morgom. Thraxa pengéjét méregetem, Rosszkislányt. A testével takarja előlem, ahogy tovább ügetünk.

Annyira rohanunk a nagycsarnok zsilipje felé, hogy kis híján belerohanunk a körleteikből felfelé igyekvő mérnökökbe. A legtöbb csak a Ladon pusztáját átszelő menetelésüktől viharvert mellvértjét viseli. Kapok egy mellvértet az egyiküktől, és vagy kéttucatnyit magam mellé rendelek a csarnok védelmére, Thraxát pedig a többiekkel a két sínágyúnkhoz küldöm.

– Nekem kellene a penge – kiáltok utána.

– Vigyáztál volna jobban a sajátodra! – kiáltja vissza kedélyesen.

Azt kellett volna. Még mindig sajog a szívem a feleségem ajándéka után. Pucérnak érzem magamat nélküle. A puska se rossz, de rühellem, amikor az ellenség páncélzatának silányságában van minden reményem. Jobban szeretem a közelharcot, amikor biztosra mehetek.

– Felfedeztek bennünket? – kérdezem a mikrofonomba. – Pofa?

Fanyarpofa nem felel. A csarnokban Harnasszosz a Narancsaival barikádok mögött tüzelőállásokat létesített.

– Elsőként az Obszidián óriások törnek majd be azon az ajtón – harsogja a félelmét leplezve, amikor odaérek hozzájuk.

– Fanyarpofa, jelentést – gyötröm tovább a mikrofonomat. – Beértek a sínágyúk lőtávolságába? Pofa?

– Üzenetet sugároznak – jön a válasz. Azután csend. Dübörög a mellkasom. A sínágyúk végigtapogatják a tűzvonalat. És akkor Fanyarpofa röhögni kezd. – Beszarok! – Lehet, hogy pont most ment el az esze? Mint Orionnak? Vagy Sevrónak? – Hé, főnököm, állítsd le Thraxát az ágyúkkal. Fogják vissza magukat. Szövetséges lángHajó érkezik. Megjött Szeszélyes Állkapocs. És haverokat is hozott.

A lángHajó köldökzsinórja rácsatlakozik a bázisra. Az egységeink a bejárat köré tömörülnek, miközben Harnasszosszal és Thraxával várjuk Colloway Chart. Fanyarpofa nem tolta ide a képét.

A Köztársaság legjobb pilótája nem húzza be a nyakát, és nem csoszog bizonytalan léptekkel. Ahogy meglát engem, lelassít, és a megszokott fáradt szimpátia helyett valami egykedvű fenségességgel néz körbe az embereinken. Sovány, mint egy kóró, sötét bőre a koponyájára feszül. Soha nem vágyott felelősségre, pedig nagyon reméltem, hogy egyszer csak belenő a szerepébe. Hogy jó vezető lesz belőle. Orion halála után, Héliopoliszban kezdődött el benne valamiféle változás, de a távollétemben teljesedett ki a folyamat.

– A Telemanus-flottától jöttél? – rikkant oda neki az egyik Vörös szerelő.

– Elesett a Mars? – kiáltja a kérdést egy Barna lövész. A fél karja rozsdás protézis, a szeme kifakult.

– Hogy elesett-e a Mars? Hogy elesett-e a Mars? – perdül felé Colloway. Rávicsorog. – Mi lett a hiteddel, marsi? A Mars tartja magát. Mindörökké.

Olyan mélyből szakad fel a megkönnyebbülés a katonáinkból, mintha felzokognának. Char átvág a soraik között, tisztelegni próbálna előttem, de én magamhoz rántom. A feje búbja az államig sem ér. Azt hittem, lesoványodtam, de az ő lapockái szúrják keresztül hegyesen a pulóverét. A nyomában több tucat Kék és Szürke kullog be az átjárón, a barátaikat keresgélik a bázison lakók között. Eltolom magamtól Chart. Miután Thraxát és Harnasszoszt is üdvözli, letámadom:

– Virginia? Életben van? És Pax?

Egy elgyötört száműzött pillantásával fordul felém, mint akinek az elmúlt idők borzalmai a régi ismerősöket is kitörölték az emlékezetéből, és csupán nagyjából tudja, kikről van szó. Csak néz rám, majd végre biccent.

– Virginia igen – motyogja. – Ageából kormányoz. A fiadról nem hallottam. – A vállába kapaszkodom. Thraxa megveregeti a vállamat. – Három napja láttam Virginia egyik beszédét, Darrow. Victra volt vele meg Kavax és Niobé. És a testvéred, Kieran. Most ő a Mars FőKormányzója.

Beleszédülök a hírbe, lesújt a váratlan újdonság, mint a gyász. Egy szót se tudok kinyögni.

– Kieran? És mi lett Rollóval? – kérdi helyettem Harnasszosz.

– Hónapokkal ezelőtt meggyilkolták.

A halált megszoktam, meg se rezzenek.

Kieran FőKormányzó. Próbálgatom magamban. Nem tudom elképzelni csendes és udvarias bátyámat a székben, amelyben valaha Nero au Augustus pöffeszkedett.

– Mesélj még! Hónapok óta ülünk a sötétben. Mi hír van még? – nyögöm ki végre, a hangom megrészegült, többre vágyom.

– Ezenkívül nem sok. A rendszer zavaros leves. Az Aranyak valami új fegyvere miatt. Vagy talán a miénk. Vagy a Peremé? Talán Quicksilveré? A franc se tudja. A lényeg, hogy szétcseszi a radarokat és minden kommunikációt innen, bentről egészen a Peremig. Mindenfelé hamis azonosítók bukkannak fel. Napkitörések. Teleszkópromboló lézerek. Atomtöltetű drónok. És ehhez még hozzájön a mindenfelé szétszóródott rengeteg roncsdarab, tele a szemetükkel az űr, ott pörögnek mindenütt. Nagy a káosz. Azt hiszem, kitartunk, de talán nem tévedek, ha azt mondom, hogy nem állunk épp nyerésre. A Perem nagy erőkkel szállt be.

– Kinek a parancsnoksága alatt? – kérdi Harnasszosz.

– Héliosz vezeti a Por Ármádiát, Dido pedig a Sárkányokat – jön Char válasza.

Thraxával egymásra sandítunk. Vagyis a Perem a három legfőbb hadseregéből kettőt elhozott ellenünk. Héliosz jelenléte sem jó hír, nála jobb csillagparancsnokuk nincs. Acélos veterán, vagy kétszer idősebb és tapasztaltabb nálam.

– Hát Quicksilver? Visszatért a Marsra? – faggatom.

– Az a pletyka járja, hogy visszavonult a háborútól – komorodik el Colloway.

– Kilépett? – meredek Charra. – Hiszen ő robbantotta ki Fitchnerrel.

Olyan, mintha neheztelne rám, amiért nem tudok semmit.

– Sefi is meghalt. Ragnar apja vérsast csinált belőle.

Döbbenten nézek rá. Ugyanazt a nyelvet beszéljük egyáltalán?

– Most ő az Obszidiánok vezére, a Volk-flotta legjavát ellopta, mielőtt lelépett a Marsról.

Thraxával ismét összesandítunk. Obszidián-tetoválások borítják a testét.

– Ragnar apja mostanra vénséges vén volna, ha élne.

– Csakis valami szélhámos lehet – csattan fel Thraxa. – Lelépett a Marsról? A Hajas is velük ment?

Char csak a fejét kapkodja.

– Mindegy, nem számít – kaffantom. – Sevróról beszélj – kérem, mire Thraxa megvetően felhorkan, őt jobban érdekelnék az Obszidiánok. – Hol van?

Colloway nem felel, távolságtartó, neheztelés ékelődik közénk.

– Halottnak hittelek benneteket. Azt állították, hogy meghaltál. A csempészek, akik kihoztak bennünket a Merkúrról. Mindenki azt hiszi, hogy meghaltál – ismételgeti. – És úgy is nézel ki.

Összefacsarodik a szívem. Mintha kihagytak volna valamiből. Kimentem a divatból, megfeledkeztek rólam.

– Féltem, hogy senki másnak nem sikerült elmenekülnie a Merkúrról – mormolom. Felemelem a tekintetemet, a háttérben kutat a szemem. – Nem találom Rhonnát.

– Őt nem fogod.

Gombócot érzek a torkomban. Akkor láttam utoljára az unokahúgomat, amikor Lysander betörte az arcát, miután Alexandart fejbe lőtte. Lesütöm a szemem. Hogy mondom el Kierannak, hogy hátrahagytam a lányát? A FőKormányzónak?

– A hajója nem érte el a Hajnalcsillagot, mielőtt az EMP felrobbant – mondja Char. – Lezuhant a városba. Mi is csak azért menekülhettünk meg, mert a Csillagon akadt pár rohamhajó, amit a burkolat leárnyékolt az EMP elől. A bolygó körüli pályára nem juthattunk fel, a hegyekben bujkáltunk, amíg vascsempészek ki nem juttattak minket az űrbe. A Votum-flottából lopott lángHajón hoztak el onnan minket, mi meg tőlük loptuk el a hajót. Sokkal rozogább, mint első látásra hinné az ember, a fegyverzete fele besült, a pajzsa foltozott, de Votum-jeladója van, és úgy lavíroz ki a pokol fenekéről is, akár egy denevér. Arra még jó lesz, hogy hazajussunk vele.

– Hányan vagytok? – kérdi Harnasszosz.

– Kétezer-tizenegyen. Ennyit tudtam kihozni Héliopoliszból. Többen is elférnek még a lángHajón, bár eddig is szorosan voltunk. Remélem, kajátok van.

– Régi katonai csomagok. De abból rengeteg.

A tekintete körbesiklik a csarnokon, az átjárók bejáratát kémleli.

– Ennyi az összes embered?

Amikor bólintok, nem tűnik csalódottnak. Inkább dühös. A tekintete vádló.

– Hetekig maradtál még a Merkúron… – hebegek. – A Légió maradéka, akik nem jutottak ki, velük mi lett?

– Mit számít az neked? – fürkészi az arcomat. Az kevésbé fájna, ha kést döfött volna belém.

Thraxa Char mellkasába bök az ujjával.

– Válaszolj a FőImperátorod kérdésére.

Két külön törzs lettünk. Összehúzom a szememet. Vajon mennyire akarja a készleteinket?

– Lemészárolták őket – fordul félre. Fájdalma vádként feszül a pillantásomnak. – Akik nem a Hajnalcsillagon haltak éhen, és akiket nem Atalantia vérebei marcangoltak szét, azokat Atlas húzatta karóba. Héliopolisztól Tükhéig ért a karóerdő. Aki még ezt is elkerülte, az a Votum-vasbányákba került kényszermunkára. A saját szememmel láttam a magasból azt az utat.

Héliopolisztól Tükhéig. Meg kellett volna ölnöm Atlast, amikor a markomban tartottam. És Lysandert is meg kellett volna ölnöm. Hát mindig megbosszulja magát, ha az ember kegyelmet gyakorol?

– Senki sem ünnepli a nap hősét vagy legalább a héliumszállítmányt, amellyel visszatért? – kérdezi egy arisztokratikus hang az átjáró torkolatából. Thraxa válogatott káromkodások sorát mormolja magában. A szarveretes Bellona vonul be a komorszürke csarnokba fényesen ragyogó aranyfürtökkel, akár valami kecses vívómester a Kivérzőtérre az elaléló pixik rajongó kórusának dallamára. Minthogy néma csend fogadja, csalódottan felsóhajt, és megindul felém. A vállain négy kanna osztályon felüli, hadihajókba készült héliumot egyensúlyoz. A Bellona-sas ágaskodik rajtuk.

Bár Cassius szemtelenül jóképű, két méter tíz magas, testalkata akár egy nehézsúlyú bokszolóé, és a szürke útiköpeny is látványosan jól áll neki, minden tekintet a mögötte érkező sötét bőrű nőre tapad. Nem számít, hogy mocskos fedélzeti kezeslábast hord, vagy hogy pisztoly fityeg az oldalán, Aurae legalább annyira kilóg közülünk, mint egy orchidea a tölténytáskából. És nem azért, mert neki és Cassiusnak még van haja.

Aurae a Rózsaszínek között is ritkaság. Nem a Gyöngybárokban vendégekre váró, izgalmasra faragott, angyalszárnyas, selyemfarkas vagy agancsos egzotikum. De nem is a trójai Helénára hajazó tökéletesre kitenyésztett szépség, amilyet az Atalantiák és Apollónioszok karján látni. Aurae Raa hetéra: az árnyak és por szépsége, arcán őszi tragédiák ígérete. Bőre egy árnyalattal sötétebb a kávénál vagy az olajbarnánál, az arca hosszú, dús haja kékesfekete hullámokban omlik alá, és soha nem ugyanolyan árnyalatú, soha nincs ugyanúgy fonva. Képtelenség volna megmondani a korát. Egyesek szerint negyven körül járhat, mások harmincra tippelnek, de olyan is van, aki szerint még csak húszéves. Ez utóbbi kizárt, mert a távol ülő sötét rózsaszín szemei ősöregek.

Tény, hogy az embereim között mindenféle pletyka és zúgolódás járja, de abban teljes az egység közöttük, hogy amint meglátják a nehéz hélium-3 kannát gyöngécske karjában, tucatnyi férfi és közel ugyanannyi nő ugrik oda segíteni. Thraxa félretaszigál mindenkit, és személyesen veszi át Auraétól a terhet. Kiszúrom, hogy Harnasszosz igyekszik leplezni féltékenységét a gyöngéd mosolyért, amelyet Thraxa elnyer a tettéért.

Cassius megszokta, hogy mindig ez van, csak a szemét forgatja, ahogy széles gesztussal a földre pakolja a válláról a kannákat. Az egyikre feltámasztja a lábát, és kecsesen rákönyököl a térdére. A tekintetem a héliumra siklik, látom magam előtt, ahogy Ageában kiszállok az Archimédészből, és magamhoz szorítom Virginiát.

– Hála anyám csillagerődi csempésztevékenységének, jóemberek, íme a rendszer legkiválóbb marsi hélium-3-a! Mindig nagy boldogságomra szolgált, ha a bukszájából csenhetek. Ez ám a hazafúvó tavaszi szél! – énekli, majd összeszűkül a szeme. – Feltéve, hogy nem vágtátok tönkre a hajómat – teszi hozzá, majd Collowayre pillant, aki súlyos nehezteléssel méregeti: – Elmondtad neki, Char? Naná, hogy nem, mindig mindent nekem kell csinálni. Jellemző.

– Mit kellett volna elmondania?

– Sevrót – sóhajt Cassius. – Nem halt meg. Annál sokkal rosszabb véget ért. Sanyarú ügy. Egy elit szindikátusi árverésen eladták.

– Eladták? – ismétlem el a szót. – Kinek?

Cassius felszisszen.

– Ezt a részt nagyon fogod utálni.

4
Darrow

A SANYARÚ ÜGY

A hálóm legnagyobb részét kitölti a hologram.

Egy férfi lóg a levegőben egy szindikátusi aukciósházban. A férfi meztelen, csontsovány és tetoválások meg sebhelyek borítják. A fején hatalmas farkasfejet formázó sisak. Ekkor egy sápadt szindikátusi árverésvezető int a kezével, a sisak leválik a férfi fejéről, és felfedi a rusnya, kötekedő pofát alatta, az arcot, amit a sajátoménál is jobban szeretek.

Sevro.

Ritkán élek át a szeretet miatt ilyen fizikai fájdalmat.

Sevro Vörös szemében egy pillanatra zavar villan. Ezeket a szemeket vette ki a szemgödrömből annak idején Mickey, hogy az Aranyakat a helyébe ültesse. Azután rájön, hol van, és a zavart rémület váltja. Szégyenkezve sunyja le a fejét, aztán ingatni kezdi. Előre-hátra. És hiába a törött orra, ami kampósabb, mint egy sasé, hiába a szerteálló haja, a megcsócsált fülei és a sebzett ajka, a tízévnyi háborúban összeszedett minden nyavalya és sérülés, a megtört teste, én változatlanul azt a fura kis farkaskölyköt látom benne, aki megmentett bennünket Cassiusszal a fagyhaláltól az Intézetben, annál a tónál. A kamasz veszedelmet, aki bűzös állatbőre alól sandított fel rám, hogy fusson vagy a karomba vetődjön, aki mindenáron bizonyítani vágyott, hogy márpedig vele számolni kell.

A harcok gyalázta férfitestben élő kisfiú rémülettől zihál. Megszakad a szívem, ahogy lesüti a szemét, csakis az aukciósház padlóját nézi, miközben ellenségei licitálnak rá. A licitálók névtelenek, holografikus kivetítések leplezik kilétüket, abszurdul vigyorgó szörnyeteg- vagy istenségavatárok, melyeket a hajójukról vagy otthonuk szentélyéből küldenek az aukciósházba. Sevro még ezeknek a kivetüléseknek se képes a szemébe nézni.

Sose láttam még ilyen megtörtnek. Az aukció kellős közepén vált a kép, és grandiózus katonai építmény tölti ki a hologramot. A Carthii-Ház gigantikus szobrai díszítette csarnokon túl csillagok és hadihajók pislognak a távolban. Szindikátusi verőemberek kíséretében az Ópium-céh egy bírája egy füstölgő hajóból rakodószerkezetet hoz elő. A rakodókar egy ládát helyez el a végében, amelynek gigantikus zárát négy szürke páncélzatú, lila bikával jelzett fehér csuklyás legionárius nyitja ki. A láda sziszegve tárul fel, a nyomás kiold.

A ládában láthatóvá válik a rabszolgarácson függő Sevro. Hegyes állán bozontos szakáll, a haja hosszú, tele ősz szálakkal. Csontra soványodott alhasából műanyag zsákokban végződő motoros csövek lógnak ki. Szájkosárban és nem elkábítva szállították, épp csak annyi tápanyagot pumpáltak a testébe, hogy életben maradjon. Bevérzett szemei tágra nyílva merednek valakire a képen kívül, benne az ismerős, fáradt gyűlölet.

– Azt suttogják, meghaltál – duruzsolja az érdes férfihang. – Te is a halálban hagytál engem, hogy pusztuljak. De én új birodalmat hódítottam magamnak. – Eltűnik a csarnok, és egy gonosz, angyali arc váltja fel. – Halott vagy, Darrow? – kérdezi Apollóniosz au Valii-Rath, majd hallgat egy sort, mintha nem is hologramot venne fel, hanem valóban beszélgetnénk. – Ha meghaltál, akkor a sötét kor siralmas véget ért – közli csüggedten, majd hevesen az égre fordítja a szemét. – Nem. Nem haltál meg – mondja magában, aztán belenéz a kamerába, és lusta borzalommal elmosolyodik. – Nem halhattál meg. Harcedzett csontjaimban érzem. De nem vagy a Marson, sem a Földön, sem törhetetlen asszonyod oldalán, aki a világodat védi, nem is szállsz szembe páratlan sereged, az Ekliptikus Gárda élén Héliosz és Atalantia erőivel. Tehát sebzetten és gyengén lapulsz valahol. Behúzódtál egy sötét zugba, mint egy kis egér. Aja fia, az ifjú Ajax komoran és rettenthetetlenül kutatja a nyomodat, a véredre szomjazik. Ahogy a Perem is miriádnyi harcosával, közöttük legelsőként Diomédész, a Vihar. Amint visszaindulsz a Marsra, kis egér, fülön csípnek. Most kivárnak, okosan, türelmesen és éhesen. Nem fogják hagyni, hogy újabb sereget szerezz magadnak, és az élére állj. Okosabb, ha idejössz, hozzám. Okosabb, ha velem múlatod az időt.

Úgy mered rám, mint valami sárkány, aki messzi, rejtett kincs hírét vette – mohón, ravaszul, révülten. Megnyalintja alsó fogsora élét.

– Hogy idecsalogassalak, nem kis költség árán beszereztem magamnak a korcsodat. A Lunán rosszul bántak vele, ezért kilencven nap elvonulást és méltóságot adományozok neki a birtokomon, ám a kilencvenegyediken szabadjára eresztem a Vénusz Kikötőiben a Függőkolosszeumban, ahogy a Carthii-foglyokkal tették régen. És a régi Carthii-szokás szerint vendégeimmel szárnyas lovon fogunk vadászni rá, a fejét lándzsánkra tűzzük, szerveit a harci máglya lángjaiba hajítjuk – kántálja, és lehunyja a szemét, mint aki elképzeli, ahogy a pegazus hátán száguldva kavarja haját a szél, orrát átjárja az égő hús szaga, miközben a barátaival az áldozati máglya mellett kacarásznak. Amikor ismét rám néz, a szemében téboly ragyog. – Hacsak nem jössz el hozzám. Hacsak nem jössz ide, és járunk végre a végére annak, hogy ki a vadász és ki a prédája. Addig is, nemes ellenfelem, per aspera ad astra.

A hologram fénye kihuny, és egy hosszú pillanat múlva minden kezdődik elölről, végtelenített felvételben. Fanyarpofa megállítja. Harnasszosz, Thraxa és Colloway roskadtan ücsörög a félhomályban az asztalom körül. Fanyarpofa a lábcsonkját vakargatja, Cassius összefont karokkal támasztja az ajtófélfát, a lábánál Aurae ül lehunyt szemmel.

– Hol szerezted ezt a mocskot? – kérdi végül Pofa, és ujjával Auraéra bök. – A Sziréned fabrikálta? – Ezt a vádat még Harnasszosz is nevetségesnek tartja, maga Aurae még a szemét se nyitja ki a hallatán. – Mit keres most itt egyáltalán?

– El is mehetek – feleli a lány.

– Cseszd meg – mondja Cassius. – Azok után, amin a héliumért keresztülmentünk, a lábainkat illenék csókolgatnotok. – Elhallgat. – Mindegy, nyilván ti élvezitek ezt, torzak. A kérdésedet illetően: nem szereztem Apollóniosz üzenetét. Az az őrült seggfej két hónapja sugározza a Vénusz Kikötőiből, de a zavarások miatt csak három napja fogtam be, mielőtt a csillagerődi kapcsolataim összehoztak Collowayjel.

– Vagyis véletlenül szembejött? – húzza a száját Fanyarpofa.

– Hogyne. Előbb Raa Portaposókkal felszabdaltatom magamat, utána megszegem a Diomédész au Raának adott szavamat, hogy átszeljem a fél rendszert, átvágjak a Hamu Ármádián, egyenesen a háborús övezet kellős közepébe, hogy megmentsem Darrow-t. Aztán megint áthasítok a Hamu Ármádián, közben bevállalom még a Megsemmisítő, igen, a Megsemmisítő tüzét is, csak hogy végre összeálljak a Minótaurosszal, ezzel a siralmas származása miatt túlkompenzáló, magamutogató szélhámossal, akit egyébként azóta nem láttam, hogy tizennégy éve egy marsi bordélyban gömbhalmérgen és lexaminon pörögve Miltont szavalt? – sorolja higgadtan, majd puhán legyint: – Ugyan. Ha mindenképpen vérig akarsz sérteni, legalább annyira méltass, hogy józan vádakkal hozakodsz elő.

– Méltassalak – szegi hátra a fejét röhögve Fanyarpofa. – Mert oly’ nagyszerű voltál, hogy megváltál a karóba húzó védencedtől, Silenius Örökösétől? Méltassalak? Ah!

Lysander említésétől Cassius mosolya semmivé foszlik.

– Atlas húzta karóba az embereiteket, nem Lysander. Ez nem az ő stílusa.

– Hogyne, persze. Hiszen ismerjük a stílusát – száll be Thraxa is. – Ott volt mindjárt Rhonna, Darrow unokahúga. Az ő arcát nem Atlas törte be. Hanem a te fiúcskád, miután Alexandart fejbe lőtte. És nem ám harcban, hanem békés iszogatás közben.

– Alexandar au… – ráncolja zavartan a homlokát Cassius.

– Arcos – adja meg hűvösen a választ Colloway. Amióta megérkezett, most sikerült először némi együttérzéssel rám néznie. – Darrow főLándzsása volt, Bellona. Arrogáns pöcs, de a legjobb katona, akivel valaha együtt szolgáltam. És pont. Beretvás harcra hívta ki Lysandert, de ő nem vállalta, inkább gyorsan fejbe lőtte. Közelről. A saját unokatestvérét.

Cassius megdöbben. Egy Imperátornak legtöbbször olyan a főLándzsása, mintha a gyermeke lenne. Épp e miatt a bűntudat miatt nem is említettem neki a történetet. Nem ő tehet róla, és egyébként sincs szükségem az együttérzésére.

Hiányzik Alexandar. Mindannyiunknak. Ezért is lettünk mind ilyen rosszul Sevro árverezésétől.

Harnasszosz kedvesen lép hozzám:

– Tudom, Darrow, hogy senki se szeretné ezt kimondani, hát megteszem én. Nincs mit tenni. Millió kilométerrel vagyunk az ellenséges vonalak mögött. Bellonának hála van héliumunk, és az Archimédész reaktorával is lassan végzünk. Indulnunk kellene vissza a Marsra, amíg még módunkban áll.

Sevro képét bámulom. A Vénusz Kikötői nincsenek is annyira messze.

Itt van közel. Közelebb, mint hittem.

A Sevro iránti szeretet vagy a Minótaurosz elleni gyűlölet? Vajon melyik hat rám úgy, mint a gravitáció?

– Miért éltük túl a Merkúrt? – kérdezem, de nem kapok választ. Körbenézek. – Miért éltük túl ezt a börtönt?

– Figyelj, Darrow, még nem teljesen éltük túl. Csak majd ha hazaérünk – mondja Harnasszosz. – Minden áldott nap összetartottál bennünket, minden áldott nap elmondtad, hogy hamarosan hazaérhetünk. És most itt van rá az esély. Végre hazaindulhatunk a mieinkhez. Virginiához… a fiadhoz.

Ellenállok a régi örvény vonzásának, mert az új erő megragadott:

– Azért éltünk túl, hogy valamit elérhessünk még ebben a háborúban – adom meg a válaszomat. – A Marsért dúló háború a Vénuszon kezdődik. A Hamu Ármádia hajói mind onnan jönnek, a Vénusz Kikötőiből, nem máshonnan. Atalantia elárulta nekünk Apollónioszt. Teljesen beletébolyodott a sérelmeibe. Vagyis Atalantia csakis azért hagyja, hogy megtartsa magának azokat a kikötőket, mert tisztában van vele, hogy az az alak képes volna akár meg is semmisíteni őket. Alig pár tucatnyi embert hagytam meg Apollóniosznak, amikor eljöttünk. Ebből az következik, hogy nem nagyon tudja cifrázni a dolgokat. Mivel fenyegetheti Atalantiát? Robbantással, igaz? És ez egy komoly lehetőség számunkra.

– Darrow… – sápad el Harnasszosz –, nem teheted.

– Ugyan miért ne?

– Nézz ránk! Nézz magadra! Csak egy cérnaszál tart egyben bennünket.

– De egyben vagyunk – pillantok Charra. – Még csak félholtak vagyunk.

Char besokall.

– Amivel érkeztem, az mind a Köztársaságé, nem herdálom el egy újabb öngyilkos akcióra, Darrow – áll fel. Rágyújt egy füstpálcára, és kisétál a szobából.

Gyilkos tekintetet vetek utána. Hát legalább élelmet szerzett maguknak.

Thraxa ezt a tapintatlan modort talán nem helyesli, de lényegileg egyetért Charral.

– Figyelj, Darrow, a Merkúrról meneküléssel felemésztettük minden szerencsénket. Orion meghalt, most már csakis te vezetheted a flottánkat. Elsődleges szempontunk csakis az lehet, hogy téged egyben hazajuttassunk.

Egyedül Fanyarpofa nem fejtette ki a véleményét. A képén látom, hogy elgyötört szomorúság lépett a Sevro iránt érzett neheztelése helyébe. Mert bármennyire kifogásolta is a tetteit, szereti a barátját. És most mégis a fejét ingatja, és könyörög, hogy még csak fontolóra se vegyem.

Végigmérem őket. Nem egy éhségsztrájkot láttam régen a bányában, hogy felismerjem a megtört embert. Podginus magiszter ezen a ponton tenne úgy, mint aki elfogadja a követeléseinket. És étellel megrakodva szállna le a fülkéjéből, hozna sült csirkét, foszlós kenyeret, zsírosan csillogó hússzeleteket. Azután belemerülne a részletekbe, és tárgyalás címén hímezne és hámozna, hümmögne és sóhajtozna, végül megcsáklyázná az egyezséget. Egy-két nap elég is lenne, hogy az első ember felálljon. Az emberek bármit jobban tűrnek, mint a hamis csúcspontokat. A hamis csúcsponton törnek meg. Az én barátaim akkor törtek meg, amikor Cassius betáncolt a héliumos kannákkal.

A szívem alapvetően vasból van, de a megtörtekért vérzik.

Békés lázadással fognak próbálkozni, benne van a levegőben, kiszagoltam. Szeretnek engem, de lefognak majd, és azt nem hagyhatom, hogy megismétlődjön, ami Wulfgarral történt. Ezért úgy teszek, mint aki megadja magát az érveiknek.

– Fáradt vagyok. Adjatok egy éjszakát, hogy átgondoljam. Lehetséges?

– Hogyne – vágja rá Harnasszosz megkönnyebbülten. – Te is tudod, hogy nekünk is nagyon sokat jelent Sevro.

Fanyarpofa bólint, megtörli a szemét. Thraxa a fémkezével megszorítja a vállamat.

Miközben a barátaim távoznak, én visszafordulok a holóhoz, és belenézek Sevro arcába. Az arckifejezése ledermedt, amint ráébredt, hogy egy aukción fognak árverezni rá. Ahogy rájött, hogy csak egy darab hús.

Sajgó bal karomat masszírozom. Gyűlölöm a gyengeségeimet.

– Minden frankó? – kérdezi Cassius. Megfordulok. Annyira koncentráltam, hogy fel se tűnt, hogy ő és Aurae a szobában maradt. Most a csukott ajtó mellett támasztja a falat, és a félhomályból méreget. Aurae szeme változatlanul lehunyva, a távolba merül, elgondolkodón. Szótlanul fordulok vissza Sevróhoz. Gondolkodom.

– Van erre gyógymód – jelenti ki Cassius, és egy üveget húz elő a zsákjából. Nagyvonalúan tölt magának, egy hajtásra kiissza, és tölt megint. – Miért nem mondtad el, mi lett Alexandarral és Rhonnával?

– Nem volt aktuális – válaszolom. – Akarsz valamit?

Hallgat egy sort, majd megköszörüli a torkát:

– Még ezer éve. Amikor Olümpia fáklyaként ragyogott, apám csillaga meg emelkedőben volt, és jutott még ideje rám. Elvitt az első vadászatomra…

– Figyelj, Cassius, örülök, hogy itt vagy velünk. Őszintén. De pillanatnyilag nem érdekelnek a tanulságaid.

– Pedig mintha tőlem szerezted volna a legelsőt is – közli.

Visszafordulok felé:

– Parancsolsz?

– Kilyukasztott hassal hagytalak a mocsokban… – tölt a piából egy másik pohárba is, amit felém lök az asztalon. Felhajtom. – Mert én párbajozó vagyok, ami te soha nem voltál. Nem kifejezetten.

– Hogy van a karod? Tudod, amelyiket a fogadáson csaptam le.

Elmosolyodik.

– Az első vadászatomon olyan szép reményeket tápláltam, tudod? Besétált egy harminchat pontos trófeájú elefántcsont bak a birtokra – mondja, és én sóhajtva adom meg magamat a mesélőkedvének. – Miközben csapáztunk a nyomában, részletesen elképzeltem, hogy fogom elejteni. Belenézek a bak szemébe, az belenéz az enyémbe, és majd megérint valami transzcendens fuvallat, a nagyszerű hajsza kölcsönös elfogadása. A bak majd menekül, sebesen és vadul, én pedig üldözni fogom. Közben kilövöm rá a nyílvesszőmet. Ugrás közben találom el vele, a szíve kellős közepén. És eltölt majd az áhítat, mert egyenlő küzdelemben ejtettem el a bakot, és gyönyörű, nemes halállal ajándékoztam meg. És a bak is elégedett lehet bizonyos szempontból, hiszen a fenségességéhez illő ragadozó ejtette el a személyemben. De semmi sem így történt. Egy itatónál rohantam le. A szelet rosszul mértem fel, a lövésem pocsék lett. A bakom eliramodott, bevetette magát a fák közé, megsebeztem, de nem végzetesen. Követtük a nyomait, és nyolc órával később bukkantunk rá, a kopár sziklákon vonszolta magát. Három kilométert jutott így előre. A mellkasán csontig lehorzsolta a bőrt. Soha nem fogom elfelejteni az apám arckifejezését.

Aurae kinyitja a szemét, nem tetszik neki a történet. Cassius azonban nem veszi észre. A lány a szemembe néz, vizslatón hatol belém a tekintete.

– A lényeg, hogy a Minótaurosz tisztel téged. Te úgy véled, hogy a tisztelettel bizonyos privilégiumok járnak neked. Én tiszteltem azt a bakot. De azért átvágtam a nyakát, és a trófeáját a falra szegeztem. Lehet, hogy Apollóniosz nagyszerű párbajt álmodott meg kettőtök között, de ez sem változtat azon a tényen, hogy a fejed a belépője az Aranyak kegyeibe. Mindenáron meg fogja szerezni.

– A Mélysírban hat év bárkit megváltoztat – felelem erre. – Apollóniosz szemében a lényeg az élmény, nem az eredmény. És én nagyra tartott, egyenrangú ellenfele vagyok. Az a bak nem volt veled egyenrangú. De mindegy is. Hiszen a Marsra megyek – zárom le, ő meg atyáskodva bólogat. – A Marsra megyek, Cassius.

– Oda kellene menned, és mégsem oda indulsz.

– Tíz évig voltál távol. Nem ismersz úgy, ahogy hiszed.

– Vannak dolgok, amik soha nem változnak – méregeti Sevrót. – Míg a többiek alszanak, meg fogsz próbálni elosonni. A Merkúr után nem akarsz több életet feláldozni. A legtöbbeknél mélyebben ismerem a bűntudatot, Darrow. Tudom, hogy félsz hazatérni. De nem fogom hagyni, hogy megölesd magadat. Még Sevróért sem.

– Nem hagyod?

Elmosolyodik, a szobában megfagy a levegő.

– Kavax azzal bízott meg, hogy vigyelek haza. Virginia várja az Imperátorát… és a férjét.

Összerándulok.

– Azt állítottad, hogy azért tértél vissza…

– Hogy harcoljak a háborúdban. Igen. De nem azért, hogy egy öngyilkos vállalkozásban otthagyjam a fogamat.

– Ki mondta, hogy öngyilkos vállalkozás? – kérdezi Aurae. A hangja mintha egy orákulum barlangjából zengene. Amióta kinyitotta a szemét, egy pillanatra se vette le rólam. – Mondd el neki az indokaidat, Darrow!

– Tudsz valamit, amit én nem? – pillant rá kérdőn Cassius.

– Oszd meg vele az indokaidat, Darrow – ismétli el Aurae. – Ha több is van.

Tényleg van, és erre csak most ébredek rá. Nem egy, nem kettő. Annyi van belőle, hogy egész hatalmas örvényként elragadtak, és sodornak magukkal. Érzem a késztetést, hogy a sodrás ellen dolgozzam, hogy ne törődjem Aurae mindentudó nézésével és a Völgybe vezető ösvény szavaival. De amikor az ember emészti magát, hamar elfogy az erő a küzdéstől.

– Öt okom is van. Egy: Sevróról van szó, ennyivel tartozom neki. Kettő: azok a kikötők az Arany háborús ipar szíve-lelke-motorja, és ha Sevrót nem is sikerülne megmentenem, legalább azt szétcseszhetem, és ezzel időt szerzek a Marsnak. Három: amint felbukkanok ott, minden tekintet a Vénuszra szegeződik majd, és ti szabad utat nyertek haza. Négy: a Minótaurosz engem többre tart, mint a többi Aranyat. Bármennyire is furcsán hangzik, még akár magunk mellé is állíthatom. Öt: a Köztársaságnak mindennél nagyobb szüksége volna az újra kipattanó szikrára. Szívem szerint én is rohannék haza, Cassius. Elhiheted. De…

– …az ösvény a Vénuszra vezet – mormolja Aurae. Ránézek: – A szél nem törődik az akadályokkal, bár azok alakítják az útját. – Elmosolyodik: – Ezek szerint a könyvem egészben maradt?

Elbizonytalanodom. Nem szívesen ismerem el egy olyan könyv érdemeit, amiről gőzöm sincs, hogy ki írta, és egy olyan nőtől kaptam, akiben – bár a kezébe adtam az életemet – nem bízom százszázalékosan.

– Még nem lett belőle vécépapír – morgom.

– Ti ketten az elmúlt hetekben kommunikáltatok? – néz ránk zavartan Cassius. – Olyan, mintha hirtelen egy titkos nyelvet beszélnétek, amit csak ti értetek.

– Így van ez, ha két ember ugyanazt a könyvet olvassa – mondja hamiskásan Aurae. – Népem hite szerint az Arany csizmák súlyát a Rózsaszíneknél és Vöröseknél csak a por ismeri jobban. Tudod, hogy Arész a népem hőse volt, Cassius. Így a fia is az. Ezért tartok veled, Darrow.

Cassius olyan képet vág, mintha egy győzedelmes Esőt követően neki kellene állnia a kocsmában a cechet a Vonítók buliján.

– Vérveretesen kizárt – szögezi le.

– Talán a régi gazdámat újra cseréltem? – néz rá komoran a lány.

Cassius elsápad.

– Semmiképpen. Én csak… csak nem hiszem, hogy pontosan érted, hova indul Darrow, vagy hogy milyen az, amikor ő elmegy helyekre, meg hogy mit művel, amikor odaér. Én kerültem a képlet másik oldalára… hogy is fogalmazzak? Az a totális vérengzés.

– Ne vedd sértésnek, Aurae, de igaza van – csatlakozom Cassiushoz. – A válaszom nem. Apollóniosznak nincs sok embere, de akik vele vannak, skorpiót szoktak ebédelni, és úgy tartják, a whisky és a késelés gyerekek szórakozása. Nem szívesen vinném magammal a húst, ha darálóba megyek. Bocs.

Aurae felemelkedik ültéből. Pont, mint egy őzike: magas és veszedelmesen karcsú, mint általában a Perem-beli Rózsaszínek. Ha véletlen megbotlom mellette a folyosón, és ügyetlenül taszítok rajta egyet, összezúzom a bordáit és felszakítom a tüdejét.

– Fogjuk a törékenységre, igaz? Vagy akár rövidre is zárhatjuk, és rátérhetünk a valóságra: nem bízol bennem.

– Nem tudok rólad semmit…

– Raa hetéra vagyok, Darrow. Vad vulkánok uralta olvadt sziklán élő Ház rabszolgája, a Házé, akik sárkányokat is tenyésztenek és a Krüpteiát alapították. Ami nem puszta hírszerző szolgálat, nem kémek gyülekezete, hanem egy kultusz, ami mindent kíméletlenül megsemmisít, ami a drágalátos rendszerüket, a hierarchiát fenyegeti. Elhiheted nekem, hogy a Raáktól nem kerülhet ki olyan lény, akinek nincs méregfoga. Ha meg akartalak volna ölni benneteket, rég halottak lennétek mind. Vagy a porrá őrölt szívbotorszirmoktól, melyet magammal hoztam, és a zsúfolt Archimédészen eltöltött hetek alatt akármelyik reggel belefőzhettem volna a zabkásátokba, vagy talán a radioaktív sugárzástól szennyezett levegőtől, amit álmotokban is belélegezhettetek volna akármelyik éjjelen, ha a hét bé szint szűrőrendszerét megbabrálom.

Riadtan nézünk össze Cassiusszal.

– Olvasod a könyvet, de még mindig ellenállsz az ösvénynek – mér végig megértőn a lány. Nagyot sóhajt. – Ilyen a természeted, nem igaz? Én viszont nem vagyok hús. A hús nem tud repülni. Cassiusnak hála alaposan megismertem az Archimédészt, kitűnően elvezetem. És szükségetek lesz egy pilótára, aki a Vénusz Kikötőinél vár majd rátok az akciótok során.

– Aurae… – ingatja a fejét Cassius.

A lány kihívóan vonja fel a szemöldökét.

– Én még emlékszem, mit mondtál nekem, mielőtt segítettem volna megszöknöd az Európéról. Te elfelejtetted?

Cassius álla megfeszül. Nincs hozzászokva, hogy egy Rózsaszín szorongassa meg a tökeit, pláne egy olyan Rózsaszín, akibe teljesen nyilvánvalóan fülig bele van bolondulva, és aki nyilvánvalóan nem viszonozza ezeket az érzéseit. Széles gesztusokkal adja meg magát:

– Ismét belevetjük hát magunkat a vérzivatarba.

– Ez a te ösvényed is, Cassius – szorítja meg a karját Aurae. – Amelyen járni akarsz, emlékszel? – A férfi bólint. – Még össze kell szednem készleteket indulás előtt. Hamarosan itt találkozunk.

Miután távozott, Cassius beletúr a hajába:

– Ez a nő.

– Még csak nem is kedveled Sevrót – jegyzem meg.

– Nem. És gondolom, pont olyan szépen öregszik, mint a merkúri napon kint felejtett tej.

– Mit mondtál akkor Auraénak? Az Európén, amivel rávetted, hogy segítsen neked?

Lehuppan az egyik székre, és a poharát forgatja a kezében.

– Te is tudod, Darrow, hogy mindig is akadtak gyengeségeim, bár nem szívesen ismertem el. Ez az én sármom – lötyögteti az italát. – Az az igazság, hogy elviselhetetlenül gyötör a bűntudat a miatt az alak miatt, aki régen voltam – felhorkanok. – Ne. Én is húzhatok magam köré falakat – mondja, ezért nem szakítom félbe. – Mindig is tisztességes szerettem volna lenni, Darrow. Csak… nos, hiányzott belőlem a kellő akarat, hogy az azzal járó áldozatokat is vállaljam. Gyenge voltam. A kegyetlen tény az, hogy imádtam a vagyont. Szerettem a… a Rózsaszínjeimet. Imádtam, hogy én vagyok legfölül. Egy Bellona. Éreztem, hogy ez így nincs rendjén, de mindig találtam magamnak kifogásokat. Hogy ez a világ rendje. Úgy tettem, mintha nem az én csizmám sarka taposna a Vörösek vagy a Rózsaszínek torkán. Elhitettem magammal, hogy a becsületem és a nemességem elég mentség, hogy én vagyok a kivétel. Én nem olyan vagyok, én jó zsarnok vagyok. Azt hiszem, a becsületet azért találták ki, hogy valami mögé el lehessen bújni. Ez a korona. Vagy az olümposzi köpeny – fintorodik el. – Ma már látom, hogy mennyire… csak egy valamivel kevésbé elviselhetetlen megnyomorító voltam. Ha őszinte akarok lenni, igazából ezért jártam tíz éven át Lysanderrel az aszteroidák világát. Hogy ahol adódott, tehessek valami jót. Sokkal korábban szerettem volna visszatérni, de féltem. Féltem, hogyan néznek majd rám az emberek, féltem a gyűlölettől a szemükben. Amit még ma is látok, Darrow, hiszen teljes joggal gyűlölnek. Az olümposzi köpenyben öltem meg Arészt. Fitchnert. A férfit, aki tízszer többet ért nálam. Ez elől a bűntudat elől és gyűlölet elől menekültem. Olyan messzire futottam, mint még soha, és a messzeségben tudod, mit találtam? Ugyanazt a gyűlöletet, ami elől tíz éven át menekültem, mert az a gyűlölet nézett vissza rám az első nőnek a szeméből, akit szerintem életemben eddig igazán szerettem. Nem szeret engem. De nem számít. Mert ő a tükröm, ő segít tisztességesnek maradnom. És ő azért visel el engem, mert megesküdtem neki.

– Mire?

– Hogy törlesztem az adósságomat az aljáknak, amiért megöltem a felszabadítójukat, Arészt. Én megmondtam, hogy a hívetek. Ezért segített megszöknöm. Mert együtt öltük meg Octaviát, mert abban benne voltam. Arészt nem hozhatom vissza, viszont az ügyéért, a Köztársaságért harcolhatok. És segítek megmenteni a fiát – villan rám a tekintete. – Szóval ígérd meg, hogy nem hívod párbajra Apollónioszt.

– Ismersz. Ha tehetem, semmiképpen sem bonyolódom tisztességes küzdelembe.

– Vagyis ez egy egyszerű behatolás és kimentés lesz. Ugye?

– Igen.

– Minimális vérontás. Add a szavad!

– Minimális vérontás.

– És lesz kivonási stratégiánk – húzza össze a szemét.

– Igen. Dominus Portobello – felelem.

– He?

– Fanyarpofa találta a fegyvertárban, a sötétben növekedett. Ő nevezte el – lépek a konyhaszekrényemhez, és térek vissza egy nehéz, törölközőbe bugyolált csomaggal az asztalhoz. Cassius karjába nyomom, ő kicsomagolja a strucctojás nagyságú fekete gömböt. Agyaras, vigyorgó pofát rajzoltak rá.

– Darrow, ez egy harminc megatonnás nukleáris robbanófej – sóhajt fel.

– Egy igazi egyéniség – mosolygok rá.

– Hát, akkor Apollóniosz imádni fogja.

Megrakott hátizsákokkal a vállunkon törtetünk a hangárokhoz Cassiusszal, Aurae a nyomunkban. A folyosók gyanúsan néptelenek, ez még ennyire az éjszaka közepén is furcsa a bázison. Azután, ahogy belépünk a hangárba, egyből megértjük, miért. Az utunkat a maradék embereim állják el, az élükön Thraxa, Harnasszosz és Fanyarpofa, a felkelés vezetői.

– Lám, lám, ők is ismernek – motyogja Cassius.

– Mi akar ez lenni? – lép elénk Thraxa. – Lelépünk az éjszaka közepén?

– Van egy kis dolgom. És nem akartalak ezzel aggasztani benneteket.

– A dolog visszavonva – közli.

Harnasszosz fáradtan méreget. Thraxa dühösen. Fanyarpofa leszegi a fejét.

Az egybesereglett embereim arcát és tekintetét fürkészem. A hegesztőcsapatom is itt van, a gyalogságunk és a pilótáink meg a mérnökök. A bőrük cipőtalppá égett a Merkúron, és utána a sok nélkülözés kiette alóla a húst és zsírt, most pedig két számmal nagyobbnak tűnik rajtuk, lóg a csontjaikon. Azért gyűltek össze, mert szeretnek, de a szemükben harag lobog. Az a harag, amit eddig az ellenségnek tartogattak.

Több millió kilométerre érzem tőlük magamat, ahogy beszélni kezdek:

– Testvéreim. Számolatlan alkalommal tartottatok velem és hittetek bennem. De én cserben hagytalak benneteket. És nem azért éltem túl a Merkúrt, hogy most hazaosonjak, hanem azért, hogy folytassam a harcot. Nektek talán nem jutott eddig az eszetekbe, de ez egy remek lehetőség arra, hogy megsebezzük az Arany háborús gépezetet, hogy könnyítsünk a Mars helyzetén. Nem kérem, hogy várjatok meg. Csak annyit szeretnék, ha majd az Oroszlán-lépcsőnél egy pohár lőrével fogadnátok, mert istenemre, jól fog esni.

– Az Ekliptikus Gárda egybegyűlt, Darrow. A Vörös légiók java – válaszolja Thraxa értetlenül. – Nem te akarod vezetni a Mars véderejét?

– Semmi másra nem vágyom jobban. De meggyőződésem, hogy az út erre visz. Megvan hozzá a hajóm. És megvan a terv. Elmegyek a kikötőkbe, és megtalálom a módját, hogy véghez vigyem.

– És ha nem sikerül?

– Akkor majd próbálkozom máshogyan. Kérlek, engedjetek át.

– Őrült vagy – rántja elő a beretváját, és legnagyobb meghökkenésemre a kezembe nyomja. – Vidd el Rosszkislányt. Ha meghalsz, legalább pengével a kézben halj meg.

– Ez a családi örökségetek – hebegem. Rosszkislány ezüstberetva, rókák és fák mintázzák. Az apjától, Kavaxtól kapta, amikor az Intézetben végzett. Korábban az anyjáé volt.

– Vagyis ha a Minótaurosz trófeái közé kerül, akkor megkereslek a Völgyben, és péppé verlek – ölel magához erősen. – Szóval ne halj meg.

Megköszönöm neki, és Harnasszoszhoz fordulok:

– Mit mondjak Virginiának? – kérdi.

Készültem a kérdésére, fel se kellett volna tennie.

– Mondd neki, hogy figyeltem. Mondd, hogy kitartottam. Ha majd megadom a jelet a kikötőkből, teljes gőzzel rohanjatok a Marsra. Elmondod Charnak?

Bólint.

Fanyarpofa előrántotta a pisztolyát, remeg a kezében. Hozzálépek, és megmarkolom a tarkóját.

– Veled tartok – mondja. – Kell valaki, akiben bízhatsz.

– A Marsnak rád is szüksége lesz. Így is túl sokáig voltál távol, és az Uralkodód tudja, mekkora áldozatot hoztál, Pofa. Ha majd belenézel a szemébe, rá fogsz jönni, hogy egész idő alatt gondoltak rád. Szolgáld mostantól Virginiát, ahogyan engem szolgáltál eddig. Védd meg a Marsot. Míg vissza nem térek – megcsókolom a homlokát, és ellépek tőle.

Nekidurálom magamat, ahogy az embereim sorfala felé indulok. Úgy néznek ki, mint akik gyökeret eresztettek, és nem engednek át. Tudom, hogy olyan, mintha megbomlott volna az elmém, mintha kész lennék. És nem tudom nekik elmagyarázni, mit érzek. Csak megyek, és nem állok meg. Végül a tíz év alatt kivívott tisztelet felülkerekedik bennük, és szétnyílik a soruk, áthaladhatok. Egyetlen, magányos Vörös áll az Archimédészre vezető átjáró ajtajában, a bőre sötét, szeme dühösen összehúzva. Törött állát előreszegezi, keze ökölbe szorul. Dühe hatalmas, elállja az utamat.

Megkerülöm.

Ahogy Cassius és Aurae elindul az átjáróban, még visszafordulok az emberekhez, a barátaimra, a katonákra nézek, akikkel annyi mindent elszenvedtünk. A magasba lendítem az öklömet:

– Üdv, libertas!

Ám csak a saját szavaim visszhangzanak válaszként.

5
Lysander

JÁTÉKOK

Éles füttyök harsannak a sivatag felett egy remegő délibábból, ahogy a vad napvérek ménje a kapuk felé vágtat. A Merkúr uralkodó elitjének megmaradt ifjai hajtják a fehér lovakat a rituális tülekedésben Héliopolisz viharkapui felé. A Lázadás felett aratott győzelmem tiszteletére emelt diadalív alatt áradnak be a város utcáira.

A rémes égésnyom, amelyet Darrow csizmája hagyott az arcomon, kegyetlenül viszket. Igazából a legjobb lenne megszabadulni tőle, eltüntethetném, de egy Darrow-tól szerzett sebhely nagy tisztesség, és mindig emlékeztet majd arra, mit művelt a Társadalommal. Elég a tükörbe néznem, és megpillantanom a ráncos, fényes szörnyűséget, amitől az egész szemhéjam megereszkedik. Uralkodom magamon, és nem vakarom meg. Minden szem rám szegeződik. A diadalívem tetejéről bólintok a Kéknek. Egyik oldalamon Glirasztész, a másikon Rhone. A gravitációs motorok hörögve emelik meg velünk együtt az építményemet, és indulunk a város mélyébe vágtázó lovak után, patáik csattogva verik a Via Triumphia kövezetét.

A kora délelőtti tömeg a barikádok mögött megrészegült a kérükszi fűszeres szegfűszegbortól és a plüboszi kaktuszpálinkától. Tisztasági egységeink herkulesi erőfeszítései ellenére sem sikerült még teljesen eltakarítanunk a Ladoni Csata alatt bevetett nukleáris töltetek miatt a kontinensre szabadult radioaktív sugárzást. Sokan megkopaszodtak, de a kopaszságjárvány elleni fricskaként hosszú és hihetetlen színű parókákat viselnek. És túlságosan is jól emlékeznek még, hogy az atomot nem Darrow, hanem Atalantia dobta a nyakukba.

A Merkúron Darrow-t és Atalantiát egyformán utálják, engem viszont szeretnek. Ezt teszi, ha az ember pénzzel töm egy egész bolygót. A nevemet kántálják most is. Mögöttem a Pretoriánusaim felfegyverzett sólymokként ágaskodnak. Balra lapul Küber, a pusmogóm. Ő a személyes védelmi vonalam legbelsőbb bástyája, egy csendes lunai Szürke, aki soha nem tágít mellőlem. Ma Réznek adja ki magát. Érzékeny jaguárszenzor szeme króm szemüveg takarásából pásztázza a háztetőket.

– Szeretnek téged, ahogy a gyermek szereti az apját – mondja Glirasztész. A szél belekap a köpenyem szárnyaiba, megrángatja Glirasztész narancs klepetusa alját.

– Bár ne lenne ennyire… drága a szeretetük – húzza el a száját Rhone. – És bár inkább katonák szája harsogná így a nevedet.

– Ezek az emberek a Társadalom szíve – kiabálja túl a szelet és a zajt Glirasztész. Kezével árnyékolja a szemét a nap elől, hogy elnézzen a messzeségbe, dél felé a városon túl magasodó űrkikötő irányába. A rajnyi építőbárkával körbevett Fényhozó hegynyi tömege horgonyoz ott. – A katonai bakancsok csattogása és a hegesztők zsongása az üres kincstár muzsikája.

– Jobb szegénynek és erősnek, mint szegénynek és népszerűnek lenni – válaszolja erre Rhone. Bár termetre szemrevaló és a lila-ezüst díszegyenruha jól mutat rajta, Rhone nem a díszezred katonája. Sokszoros veteránként tizenhárom légkörben harcolt, erre emlékeztet a mellén viselt faléra és a sebhelyek az arcán. Nem egy katona a sok közül, nem egy lándzsa az arzenálban. Intelligenciáját Aja is nagyra tartotta, a legkedvesebb Szürkéje volt, és most az én duzzadó katonai gépezetem okos mozgatója. – Meglehet, hogy a tömegek tengere bármit elsodorhat, de elég egy csillagÖltöny, és én leszek a Mózesed.

Glirasztész veszi a levegőt, hogy visszavágjon.

– Ha nem tűrhetitek el egymást, inkább hallgassatok – csattanok fel, mert napról napra jobban zavar az acsarkodásuk. Egyre kevésbé szívelik egymást. – Mindketten a nép hősei vagytok, integessetek hát a szaros kezetekkel, a kérvényeiteket pedig tartogassátok későbbre.

Leintegetek a tömegnek. Mind többen gyülekeznek és egyre részegebbek. Napégette, parókás asszonyok kiáltoznak a tetőkről, az apjuk vállán egyensúlyozó gyerekek lobogtatják kedvenc versenycsapatuk zászlaját. A Hermész-csapat arany-fehérében fürdenek a főutak, melyeken a napvérek száguldanak, átvágnak a helyreállított Vízkerteken, ott futnak egy tiszteletkört, és végül a hippodrom felé veszik az irányt, ami a menetünk végállomása.

A grandiózus épülethez érve a diadalívem a fogadópalota kapui előtt ér földet. Pretoriánusok kettős sorfala között szállunk le róla, a lift ajtajában Glirasztész egy testcsellel félretaszítja Rhone-t, és mellettem lép be a fülkébe. Mire a meghökkent legionárius észbe kap, ránk csukódik az ajtó, és kettesben emelkedünk felfelé az elnöki szintre. Intek neki, hogy odafent találkozunk.

– Nem hinném, hogy Rhone-nal szemben kifizetődő lenne a fizikai erőszak – jegyzem meg, ahogy a gravLift emelkedik.

– Ha a csípőmre és az eszemre nem számíthatnék, hogy juthatnék át a lila-fekete falon, amely óvón vesz körbe téged, akárhová mész is? – vet ingerült pillantást a sarokban meghúzódó Küberre. A nő valahogyan a liftben várt ránk, amikor mi beléptünk. – Így is mindig marad legalább egy a közeledben.

– Ha mondandód van, mondd.

Korának legnagyobb építésze kopasz, sűrű szemöldökű sólyomfigura, a szeme narancsa izzik, ragadozó tartása valaha éhséget és hízelgést sugárzott. Nem fog rajta semmilyen szer és ember előidézte katasztrófa. A korral megkopott falánksága mögül elővillan a sebezhetősége. Olyan, mint a szakadék peremén dülöngélő férfi. Az elmúlt három hónap alaposan megviselte. Végül is, a művészek érzékeny fajta.

– Azt beszélik, a Saudok nem hajlandók kölcsönadni neked. Igaz ez? – szegezi nekem a kérdést.

– Tudod, mi hiányzik a leginkább abból az időből, amikor még halottnak hittek? – sóhajtok. – Hogy nem pletykáltak rólam.

– Rhone csődbe fog vinni – szakad fel belőle.

– Glirasztész, öreg barátom, éppenséggel a te ötleted volt, hogy rendezzük meg ezeket a játékokat. Te mondtad, hogy az embereknek remény kell.

– A játékok aprópénz ahhoz képest, amennyit hajókra és légiókra elversz. És a játékokban is leginkább a vendégeid zavarnak. Csak bemocskolod a kezedet, ha Carthii- és Rath-félékkel állsz le.

Milyen unalmas nóta.

– Jobb, ha sasszarban fetrengek?

– Nem túl igazságos hasonlat. A kincstáradból ömlik kifelé a pénz. És Lady Bellona… előkelő. Sokkal több egyszerű bankárnál, semmiképpen sem egy vadember. Ő hatalommal üzletel. Talán nem a Kétszázak vezére, de Szenátorok nagy csoportja felett bír befolyással, akik nem szívelhetik Atalantiát.

– Igen, és ha a fülébe duruzsoltad volna a dicsőítésemet, akár ő is méltóztatott volna részt venni a játékokon – felelem. – Így azonban csak a versenyzőit küldte el, de se egy üzenetet, se egy képviselőjét. Amióta a sivatagba vezényelte Rhone-t, hogy a segítségemre legyen, nem hallottam felőle, legföljebb távolról sérteget.

– Talán mert nem azért kelt a segítségedre annak idején, hogy végül Atalantia játékszere legyél – mondja.

– Mert egy játékszer légiókat csempészne át a Minótaurosznak? – kérdezem. – Erre rögvest siránkozni kezdesz, hogy vakmerő vagyok.

– Darazsakkal zsonglőrködsz, fiam. Nem is Bellona a lényeg. Ha Atalantiának… Hadészra, akár ha a Carthiiknak a fülébe jut, hogy titokban összeálltál a Minótaurosszal… – Küberre sandít. – Nem értelek, Lysander. Miért épp vele? Hiszen az egy őrült. Csak a mulandót hajszolja. Tapasztalatokat és élményeket! A vágyai kielégítését! Egyéb nem is mozgatja. A szöges ellentéted. És mégis, arra herdálod a vagyont, hogy seregeket küldjél neki, ahelyett, hogy a Merkúrt építenéd újra. Rettegek, Lysander. Érted és magamért is. Minden árny, minden pohár bor megrémiszt.

– Akkor talán fel kellene hagynod az ivással – javaslom, de rögtön bocsánatot is kérek a kijelentésemért, annyira fájdalmasan rándul össze az arca. – Semmi okod félni, Glirasztész. Megvédelek, ígérem. De mit vársz tőlem?

– Halld meg a népet. Szeretnek, hagyd hát, hogy szeressenek. Ne Atalantia játszmáit játszd, hanem a sajátodat. Felejtsd el végre a hadsereget meg a flottákat, ide összpontosítsd az idődet és a pénzedet. Majd a Merkúr jóléte megnyeri neked a Hajnaltrónt – megragadja a jobb kezemet. – Megszakadna a szívem, ha Arany késpárbajba keverednél. Annál te sokkal többre vagy hivatott.

– Meglehet, csakhogy hatalom nélkül minden csak jó szándék marad. És most ha megbocsátasz, várnak a vendégek.

Glirasztész a száját biggyeszti, de nem próbálja megakadályozni, hogy ismét útjára indítsam a liftet. Az elnöki szinten Pytha vár ránk Rhone-nal, akinek a gravCsizmája még mindig vörösen izzik az emelkedéstől.

– Elnézést, bizonyára megbotlottam – fogad, és egy dühös pillantást vet Glirasztészre, aki azonban a liftben marad, nem kísér tovább.

– Menj csak – mondja a FőKreátor. – Ma valahogy nem bírja a gyomrom a vendégeidet és a kíséretedet.

Ingerülten hagyom hátra. Pytha, a Kék pilóta, aki egész ifjúságomban mellettem állt az Archimédészen, felvonja a szemöldökét:

– Szeretnéd, hogy hazarepítsem? – kérdezi.

– Akkor lemaradsz a versenyről.

– Na és? Harci szekerek? Még motorjuk sincs!

Pytha velem maradt, nem Cassiust választotta. Hűségével elnyerte magának a posztot, amiért minden Kék besárgul majd az irigységtől – ő lesz a Fényhozó pilótája. Ha a hajó valaha repülni fog. Mert ha nem, egyszerűen csak nevetség tárgya lesz, velem együtt. Sorsunk összefonódik. Megköszönöm a gesztusát, és Rhone-nal a páholyomba indulok.

– Még dél sincs, és ő már bűzlik a vodkától – morogja Rhone. – Úgy tudtam, a merkúriak a szorgalmukról híresek.

– Magaddal foglalkozz, Flavinius. Nem tűröm, hogy Glirasztésszel egymást marjátok. És most mosolyogj, kérlek, a vendégeinkre – torkolom le, majd méltósággal vonulok be a pulvináriumba.

Az isteni páholyban iszogató Aranyak a szemöldöküket vonogatva méregetik a kíséretemben érkező Pythát és Rhone-t, Küber közeléből pedig egyenesen elhúzódnak, hiszen Réznek hiszik az álcájában. Rhone-nak azért megvan a maga népszerűsége, őt még maga Atalantia is tiszteli az arcára tetovált könnycseppek száma és a dicsőséglistája miatt. Mindenkit élénken üdvözlök, udvariasan társalkodom, míg pár perccel később hatalmas zsongás nem csábít ki a selyem napellenző alól.

Az alattunk húzódó nézőtérre aljaSzínek loholnak be, keresik a helyüket, miután az alagutakban az árusoktól köményes kolbászt, kandírozott diót és osztrigát vásároltak, meg bort nagy kancsókban. Kétszázötvenezren tolonganak a márvány nézőtéren, a kinti utcákat felverő patazajt még alig hallják, de izgatottan huhognak és őrjöngnek. A hippodrom zsivaja érik és testesedik, növekszik, mint egy csecsemő-mennydörgés. És ahogy az első napvér bevágtat a hippodrom kapuján, összeáll az ünneplő kiáltás, egyetlen, dörgő hang üvölti:

– AD… ASTRA… AD… ASTRA… AD… ASTRA.

A lovak beáradnak a versenypálya homokjára, mögöttük az ifjak vágtáznak, egy kört hajtanak a lovakkal. A stadiumban körbe-körbe fáklyák lobbannak fel, ez jelzi a játékok kezdetét. Ahogy a fülig poros ifjak elszáguldanak az isteni páholyom előtt, felállnak a nyeregben, úgy köszöntenek engem és Páratlan vendégeimet. Mintha poros ragadozó madarak suhannának el előttünk. Arcuk és tekintetük komoly, csontjaik még vékonyak, és bár egyikük se lehet több tizenöt esztendősnél, a fiatalságnak nyoma sincs rajtuk. Ismerem ezt a tekintetet. Az néz így, aki tisztában van a sorsával, és elfogadta. Aggaszt, hogy ilyen ifjakon látom viszont.

Eltűnődöm, hogy vajon az én arcomon is ez az eltökéltség ült-e, amikor Kalindora betegágya mellett hallgattam a vallomását, hogy részt vett anyám és apám meggyilkolásában. Darrow kardjának mérge lassan végzett vele. A szüleim halálát pedig anyám legjobb barátnője – aki most az én menyasszonyom –, Atalantia tervezte el és hajtotta végre. És visszagondolva, hogy korábban Darrow soha nem használt egyetlen ellensége ellen sem mérget, nem nehéz kitalálni, valójában ki volt Kalindora valódi végzete.

– Kevesebb mint háromszáz végzős – méregeti Rhone a fiatal lovasokat. – Semmiség ahhoz képest, ahányan Atalantia Intézeteiből kikerülnek. – Ketten állunk kint a forró napsütésben, egyedül Rhone izzad mellettem, a vendégeim szívesebben maradtak odabenn, a díszpáholy légkondicionált hűvösében. – Amit az előbb Glirasztészről mondtam, dominus…

– Nem volt helytelen, de akkor sem tűröm, hogy rossz hírét keltsd. Soha – pillantok rá súlyosan, hogy lássa, komolyan gondolom. – Nem tájékoztatni akartál, hanem ravaszkodtál. Politizáltál. De lépjünk tovább.

Bólint, és visszatér a lényegre.

– Kémeink a Vénuszról jelentették, hogy a Carthii Intézetek ontják magukból az ifjú Páratlanokat. És a Saudok se maradnak el tőlük. Mégis, ha engem kérdezel, a legjobb színbe fektettél be.

A versenyhomok első soraiban tömörülő Szürke sokaságot szemléli.

Biccentek. A sétaszintet fürkészi a tekintetem, nem kedvemre való a látvány. Bár Atalantia a Földön igyekszik megszilárdítani a hatalmát és a Luna ostromára készül, tekintetét mindenen rajta tartja, és legfőképpen nem felejti el senkitől sem behajtani a járandóságát. Arany szövetségesei megtöltik a sétaszint páholyainak felét. Pedig ezekre az ülőhelyekre elvileg licitálni lehetett, hogy a befolyó összegekből a drága játékokat finanszírozzuk, Atalantia azonban ragaszkodott hozzá, hogy barátai ingyen pöffeszkedhessenek bennük, még ha csődbe visznek is bennünket a szervezés költségei.

– Falánk bagázs, nem igaz? – duruzsolja egy hang mellettem, és ahogy odafordulok, karcsú barna nőt látok magam előtt. Nem túl magas. Horatia au Votum az, Cicero húga, aki a szív alakú arcán díszlő sebhely dacára sem harcos. Ügyintézőmester, akinek a szeme csakis a számok láttán ragyog fel. Rezek társaságában érzi igazán otthon magát, nem egy csillaghajón vagy a harctéren. – Nem a játékok miatt jöttek el, hanem azért, hogy végignézhessék a bukásunkat.

A Fényhozó kilövésére érti, ami talán soha nem fog a levegőbe emelkedni. Ő irányítja Darrow lezuhant hajójának felújítási munkálatait, a vállalkozást személyes kihívásnak tekinti. Cicerónál sokkal tájékozottabb és liberális politikát vall, és ezt a Kétszázakban képviseli is, mert ő vette át apja szenátori helyét a Reformerek blokkjában. Meglepően hasonló ideákat tisztelünk, még ha nem is vagyunk ettől népszerűek. De hisszük, hogy nem naivitás a részünkről ezt annak betudni, hogy Atalantia Vasblokkja a háborús érdemek kisajátításával és a katonai hatalommal a presztízs oroszlánrészét magához vonta.

– Csak az a bor, amit ezek az Aranyak megisznak ma, annyiba kerül neked, amiből egy fél légiót felfegyverezhetnél. És akkor az ételről még nem is beszéltünk.

– Meg a Rózsaszínekről – toldom meg.

– Vagy a Lilákról.

– Szerintem nem ők a legrémesebb vendégeink – jegyzi meg Rhone.

– Nem? – örvendezteti meg a Szürkét egy ritka mosolyával Horatia. – Akkor hát melyik díszvendégünk érdemelné ki ezt a tisztességet? Rath? Vagy a Carthiik?

– A vénusziak. Mint mindig – sandít hátra savanyú mosollyal Rhone a páholyomban a boromtól kábultan heverésző Carthii-sarjra. Ezerszer szívesebben láttam volna vendégül a Perem küldöttségét, legfőképpen felfutó csillagjukat, Diomédészt, csakhogy a meghívásomra Dido Konzul egyetlen, kurta mondattal felelt: VESSZEN A MARS. Így hát a tiszteletre méltó, nemes Páratlan lovagok helyett kispolgár Carthiik szálltak meg, hogy jó messzire űzzék körünkből a jó modort.

– Végeztem némi felderítő munkálatot földi barátaim körében – hajol hozzám közelebb Horatia. – A Carthiik olyan… éppen olyanok, amilyennek ígérted őket. Félhivatalosan pártatlanok. Őrjöngenek, hogy Atalantia átengedte Rathnak a kikötőiket.

– Milyen kézenfekvő.

– Nem mondanám.

– Kézenfekvő – ismétlem meg.

Atalantia háborús erőfeszítéseinek és a trón utáni hajszájának legfőbb támogatói egész élete, valamint a háború tíz éve során végig a vénuszi hajóépítő klán Carthiik voltak. Most azonban változás állt be az erőstruktúrában: miután Apollóniosz rátette a kezét a Carthii-kikötőkre, Atalantia tűzszünetet kötött vele, hogy ármádiája továbbra is számíthasson a Carthiiktól ellopott hajókra… Ezzel persze elidegenítette korábbi szövetségeseit.

Zavaros az egész, mindazonáltal nekem nagyon is ínyemre volt, hogy összehozzam az alkut.

A Carthii-Ház tagjai hagyományosan konzervatív politikát képviselnek, reformellenesek és nagy átlagban alattomosnak mondhatók, ugyanakkor befolyásosak és szemtelenül gazdagok. Stratégiai és hadászati hőstett lenne magam mellé állítani őket, és legalább olyan biztonságos, mint egy viperával bújni ágyba.

Mosolyogva érzékelem, hogy a nevezett család jelen lévő legnagyobb vadja – azaz a társaság leggazdagabb és legambiciózusabb tagja – engem méreget testvérei köréből. Az alig huszonhét esztendős Valeria au Carthii személyes kilátásaira nézve igen pezsdítőnek találta a háborút – annyi hozzá hasonlóan kíméletlen Arany kortársához hasonlóan. Híresebb bátyjait is leelőzve immár hármas számú trónkövetelővé lépett elő a matuzsálem atyjuk birodalmáért dúló, nemritkán végzetes testvérversengésben. Asmodeus jócskán túlélte a száz évet is, és még mindig olyan virgoncan pótolja a folyamatosan elhulló ivadékokat, mintha ennél jobb móka nem létezne a világban. A lányára feltehetően ráférne egy hatalmas új barát.

Odabiccentek neki, ő int a pohara talpával: könnyed vénuszi cicázás.

– Hol a bátyád? – érdeklődöm Horatiától.

– Cicero? Ezt a változót még én se vagyok képes követni. De majd megkérdezem a szolgáktól.

– Megígérte, hogy nem száll versenybe.

– Megkérdezem a szolgáktól.

Mielőtt Horatia indulhatna, Valeria au Carthii siklik oda hozzánk.

– Belenéztem a programba, Lysander, és meg kell mondanom, rettentően aureált a részedről, hogy kihagytad belőle a gladiátorviadalokat – szürcsöl fel egy osztrigát, és hajítja a héját könnyedén a padlóra, hogy a szolgák összeszedjék. – Vagy ez a te szégyened, Horatia?

– Attól tartok, közös a felelősség – közli vele Horatia. – Ha megbocsátotok.

– Reformerek, mi? Micsoda prűd alakok – fintorog Valeria. – Nem rossz mulatság a kocsihajtás és a pegazus-bajvívás sem, nem mondom, csak mi értelme az egésznek, ha nem hal meg senki? Nincs igazam?

– Úgy érzem, a héliopolisziaknak most kissé elegük van a halálból – jegyzem meg.

A fejemmel intek Rhone-nak, hogy húzódjon vissza a páholy sötétjébe, és onnan vigyázzon a testi épségemre Küberrel átellenben. Valeria utánanéz.

– Nem szabadna hagynod, hogy a kutyáid az asztalodhoz üljenek, Lysander. Kieszik az ételt a tányérodból.

– A Pretoriánusokat nem nevezném kutyának. Sokkal inkább sólymok.

Erre csak kuncog válaszul.

– Úgy hallom, Horatia felelős azért a hivalkodó hetvenkedésért a várostól délre.

– Abban az értelemben, hogy az ő fejéből pattant ki, hogy a Fehér Flotta roncsait alkalmazva tegyük röpképessé a Fényhozót.

– Ahogy egy Votum hajót épít. Sértő lenne a gondolat is, ha nem önámítás. Az egy igazi orrnehéz szörnyeteg. És ha legalább színes lenne. Lefesthetnétek.

– Horatia szerint a festék luxusa pillanatnyilag nem illeszthető a költségvetésünkbe.

– Kacagtató nőszemély. Mindig olyan komoly – ingatja a fejét Valeria. – Dugtok? Vagy inkább a bátyja való a kedvedre? Esetleg mindkettő?

– Mint említettem, ez itt nem a Vénusz.

– Hmmm – villan a tekintete Rhone-ra, majd alattunk a lelátón összegyűlt Pretoriánusokra. – Úgy hallom, régi őseink tanítványa voltál. A nép erényes pásztora vagy – énekli, miközben buzgón töri és falja az osztrigát. – Mi azért sokat tűnődünk azon, mikor unsz bele ebbe a kicsapongó igazságosságba, és csatlakozol végre hozzánk az igazi virtusban.

– Semmire sem vágyom annyira, mint háborúba menni, de amíg a Diktátortól vagy a Kétszázaktól nem kapok katonai kinevezést, addig kénytelen vagyok a Merkúron betölteni kötelezettségeimet. Leginkább a politikába nem szeretnék belekeveredni.

– Micsoda törvénytisztelő kis állampolgár vagy te – mosolyog. – Képzeld csak, mennyire megkönnyebbül majd atyánk, ha értesül, hogy nem tekinted a politikába belekeveredésnek azt, hogy Atalantiát a mi lopott kikötőink felhasználására biztatod.

– A Merkúri Csata hatalmas áldozatokat követelt tőlünk, és Julii és Augustus szövetsége határozottan… figyelemre méltó ellenállással harcol azóta is. Folyamatos veszteségeinket pótolnunk kell a háborúban, remélem, ezt megérted. Arról én nem tehetek, hogy egy őrült a pár tucat katonájával képes volt megszerezni a kikötőket a családodtól. Valójában ez szégyenteljesen megmutatja, hogyan is bánik atyád a munkásaival és a polgárokkal. Úgy hallottam, a saját embereitek álltak át Apollónioszhoz, maguk segítettek neki bevenni az állomást. Én csakis abban segédkeztem Atalantiának és Apollóniosznak, hogy ne veszítsék szem elől népünk legfőbb érdekét: hogy ezt a háborút meg kell nyernünk.

Valeria a szemét forgatja.

– Fényhozó Lysander. Békéltető Lysander. Csakhogy egy valódi békéltető soha nem ragaszkodna egy ilyen sebhelyhez. Rémséges. Atalantiának talán tetszik?

– Nem. Utálja.

– Nekem bejön. Olyan vad. Maga Darrow hagyta rajtad a bakancsával, igaz? – vizsgálgatja az égésnyomot az arcomon, miközben felszippant egy újabb osztrigát. – Én nem vagyok egy bonyolult nő. Az űrhajókat szeretem, szeretek repülni velük, szeretem megépíteni őket, elfoglalni az ellenségemét és felfesteni rá a kentauromat. A szemét mindig saját kezűleg csinálom, és utána elszívok egy jó szivart. Mondd csak, te mit szeretsz? És nehogy azt mondd, hogy a békét.

– A hatalmat – mondom, és felpillantok az égre. Mennydörög. A hippodrom tizennégy tornyán fehérre mázolt Obszidiánok püfölik dobjaikat a kék ég előterében. Kitárul a nagykapu két szárnya, és a négylovas versenyfogatok egymás után gördülnek be a futamra. A bemondó sorban jelenti be a hajtókat és csapatukat, a szurkolók őrjöngő áhítatára. – Hiszen mi más teremthetné meg a békét?

– Ez itt nem hatalom, hanem színház – feleli. – Nagyon drága színház. Az emberek rajongásával még nem szerezheted meg a Hajnaltrónt, Lune.

– De lehetőséget teremt arra, hogy feltehessem a kérdést, hogy mivel szerezhetem meg.

Elvigyorodik.

– Tudod, mit akarok, Békéltető. Csakis azt, amit a Minótaurosz ellopott. Amit Atalantia olyan készségesen bocsátott áruba. Amit az atyám magának tartogat, miközben a testvéreim epednek érte. Az örökségemet.

– Nahát. Nem is sejtettem.

– Elég. Politikailag ellenkező oldalon állunk. A Reformerek… tagadják az emberiség alapvető aljasságát. Ugyanakkor nagyon is sok közös van bennünk. Atalantia meg az apja behabzsolta a rengeteg lunai hajót és erődöt és embereket, és kérdés nélkül rácsapták a Grimmus-halálfej pecsétjét. Visszaszolgáltatta neked, ami a tiéd? – kérdi, mire csak mosolygok. Köztudomású, hogy nem tette meg, még ha a törvény szerint meg kellett volna. – Úgy fest, mindkettőnk örökségét mások bitorolják. Bár segíthetnénk valahogyan egymáson…

Tekintete a szomszédos páholyra siklik, ahol Apollóniosz testvére, Tharsus au Rath mulatozik versenynapi pompában legfrissebb talpnyalói körében – csupa menekült marsi Arany, lenge kurtizán és szépelgő költőcske. A Hódítás korában a Rathok még sehol se voltak, így aztán nem számít, mennyire temérdek ma a vagyonuk, milyen mélységesen romlottak, vagy milyen íncsiklandó a boruk, szívük legfájóbb bánatára soha nem fogja őket senki első osztályú vérvonalnak tekinteni.

– Félek, az örökséged foglalt. Ahogy az enyém is – válaszolom neki. – Pillanatnyilag.

– Pillanatnyilag? – somolyog.

Tharsus szinte izzik a tekintetünk súlyától. Megeskettem, hogy nyilvánosan tartja tőlem a távolságot, nehogy bárki is megsejtse, hogy szövetkeztem a testvérével. Mindenképpen tartanom kell a semlegesség látszatát.

Most a páholya korlátjához táncol, alig néhány lépésre tőlünk nagyot kurjant:

– Vagy le akartok dönteni, vagy le akartok vágni. Vajon melyikre vágysz, Valeria? Az első ellen nincs kifogásom, a második azonban igen esélytelennek tűnik, hogy ne mondjam, lehetetlennek – fejtegeti, és lustán végigmér közben egy Rózsaszínt. – Engem nem döfnek át a pillantások vagy a kések meg bármi a kettő közt, mivel a bátyám atomot szegez az örökségedre, és hát a bátyám…

Odaint az egyik részeg seggnyalójának.

– Egy őrült bika – rikkantja az, és az ujjaival szarvakat mutat. Mindenki buzgón bőgni kezd, akár a marhák, vad táncot ropnak, majd még tébolyultabb kacagásba fulladnak, és csókokat dobálnak a Carthiiknak.

Horatia tér vissza a híreivel. A tekintete árulkodó.

– Ugye nem? – mondom. – Mondd, hogy nem.

– De igen. Cicero versenybe szállt – mondja bocsánatkérőn.

Felszisszenek. A tömeg pedig ujjongásban tör ki, ahogy a bemondó jelenti a következő versenyzőt, a jelenlegi bajnokot, a Hermész-csapat vezérét, Cicero au Votumot, aki négylovas szekerét most hajtja ki a homokra a betörhetetlen Birodalom Vérével az élen.

Fehér tunikáját csak a mellkason erősíti meg a sűrűn font bőrszíj borítás, ami a klasszikus fogathajtás grand prix-jén a versenyzők egyetlen védőruhája. Cicero erős végtagjai barnán és olajosan ragyognak, és a vérem felpezsdül, ahogy nézem, mint hajt széles mosollyal a halálos veszedelem felé.

– Megígérte, hogy nem indul – motyogom.

– Végre van valami rendes tét – ujjong Valeria.

– Bocsáss meg nekem – sóhajtok –, szólít a színház.

– Pillanatnyilag? – kérdi.

– Pillanatnyilag. De nem véglegesen.

Erre emeli a poharát.

Hátraintek Flaviniusnak, majd átugrom az isteni páholyom mellvédjén. Odalenn Küber vár rám. Teljesen olyan, mint egy Réz actarius, megvan hozzá a kargépe és a törékeny végtagjai is. Fegyvert nem látok nála, de ez nem jelent semmit. A tömeg ujjong, hogy nem a távoli, fenséges páholyomból figyelem a versenyt, hanem közéjük vegyülök, és a középSzínek sorai között átvágva jelenlétemmel megtisztelem a Votum-légiókat. Cicero Szürkéi hősnek kijáró ünnepléssel fogadnak, de Rhone jó előre megfizette ezért a Centúrióit. A mozgó bukmékernél megteszem a tétemet, miközben Cicero közvetlen mellettünk hajtja el fogatát, és tiszteleg nekem. Láthatatlan mikrofon hangosítja ki az egész stadionra a hangját:

– Ezt a versenyt Héliopolisz megmentőjének ajánlom! A Merkúr intézőjének, Silenius képmásának, vérvonala utolsó örökösének. Fényhozó Lysandernek! – harsogja, és egy csókot dob felém.

Fogata a rajtvonalhoz áll, a tömeg tombol. Majd hirtelen néma csend zuhan ránk. A hajtók előreszegezik a tekintetüket, és amikor a hatalmas fehér kürt hosszan és gyászosan felzeng, minden fogat előrelendül, és felkavarodik a homok.

6
Darrow

HALÁLOS GONDOK

Az Archimédész a mélyűr bojtorjánhalaként rázza fel magát lágy szendergő lebegéséből, és tapad rá sunyin a Votum kozmoszRakodó-konvojára. A Rakodókat lila Minótaurosz-fejjel frissen megjelölt hatalmas rombolók kísérik.

Miután a Határvidéktől baj nélkül eljutottunk a Vénusz körüli pályára, napokig kellett várnunk, míg végre egy megfelelő méretű konvoj érkezett, hogy hozzájuk csapódva, láthatatlanul bejuthassunk a kikötőkbe. De legalább volt bőven időnk kidolgozni a tervet. A lopakodóburkolat egyébként eddig tette a dolgát, két Carthii-őrjárat is zavartalanul haladt el a közelünkben, de a kikötők radarjai sokkal kifinomultabbak, azoknak az eszén nem lehet olyan könnyen túljárni.

Cassius válla mögül figyelem, ahogy a konvoj utolsó kozmoszRakodójának burkolata fölé lebeg az Archimédésszel.

– Finoman csináld – mormolom. – Kicsi a vakfoltja.

– Tudok repülni – szól rám Cassius. – Ha mindenáron parázni szeretnél valamin, akkor foglald le magad a burkolatunkkal inkább.

– Tekintve, hogy csakis abból fogjuk tudni, hogy észrevettek-e bennünket, ha tüzet nyitnak ránk, esetleg nem lenne baj, ha mind a ketten a dolgotokra összpontosítanátok – szól ránk a másodpilóta székéből Aurae. Leülök mögöttük a felnyitható ülésre, és csak akkor veszek megint levegőt, amikor a rakodó sebességére lassulunk, és szinkronban haladunk a jobb oldalán alig tízméternyire. Cassius kifújja a levegőt.

– Parancsolj. Az árnyékában vagyunk. Világos, hogy Quicksilver rühell téged, Darrow. Vagy az Aranyak embere. Különben miért nem dobta meg a Fehér Flottát ezzel a cuccal? Elég lett volna öt romboló ezzel a burkolattal, és ízekre szaggatjuk a Társadalmat.

– Úgy tűnik, harminc grammonként százszor többe fáj ez az anyag, mint egy beretva – adom meg a magyarázatot. – A Hajnalcsillag egymaga csődbe vitte volna az egész Köztársaságot ilyen burkolattal.

– És?

– Én is ezt kérdeztem.

– Nem csoda, hogy nem bírta a pofádat a Szenátus – nevet nagyot.

A rakodó vakfoltjában hajózva végre nyugodtan lehetőségem nyílik megcsodálni a közelítő Vénuszt.

Az emberi kéz építette eddigi leghatalmasabb alkotmány, a Vénusz Kikötői a távolból alig többek egy apró karcolásnál a fekete űrbe függesztett hatalmas, zafírkék üveggolyó felszínén. Ha fel akarom idézni magamban, hogy milyen parányi semmiségek vagyunk a nagy egész tengerén, elég a Vénuszra néznem.

Ami viszont lehet bármilyen fenséges bolygó a korallzátonyaival, rejtélyes vándorszigeteivel, dúsgazdag növény- és állatvilágával és az Arany katonai gépezet embergyáraival, a zordan merev kasztrendszerével, mégsem nagyobb a magam elé tartott kezem kisujjának rózsás körömágyánál.

Egyre közelebb araszolunk, a Vénusz szépen növekszik előttünk, és ezzel szinkronban dagad a mi lelkünkben is a nyugtalanság. És közben feltűnik a Carthii-tengerészet. Amikor Apollóniosz elfoglalta a kikötőket, a Carthii-Ház Prétorai és a hajóarzenáljuk java Atalantia szolgálatában a Merkúrnál háborúzott. Most a bolygójuk északi sarkához szorulva kékszilánk korona gyanánt csillámlanak.

Nyilvánvalóan nem mernek közelebb menni az otthonukhoz, pányván tartja őket a rettegés, hogy mire vetemedne a Minótaurosz, ha megkísérelnék visszafoglalni azt, ami az övék. Én a helyében bombákkal szerelkeznék fel, és egy nagy piros gombbal, ami a halálom esetén automatikusan bekapcsol. Nekünk pedig elég gyakran jár egy rugóra az agyunk.

Átnyúlok a szomszédos ülőkére, és meglapogatom Dominus Portobellót, magányos nukleáris kísérőmet, hogy belőle merítsek bátorságot.

Az állomás ágyúi és őrjáratai előtt lassít a konvoj, és vele az Archimédész. A kikötők kifinomult erődrendszerét felhőkarcoló nagyságú ágyúk tetézik. Ha itt jön el értünk a halál, hosszasan nem kell farkasszemet néznünk vele. Ahogy elhaladunk a végtelen védrendszer előtt, Cassius arcára egyre magabiztosabb mosoly ül ki, minden pillanattal, amiben nem semmisülünk meg, nagyobb a boldogsága. Leállítja a motort, és oldalirányba kilebegünk a rakodók sodrából. A kikötők csupa erődítmény és ipari torony, spirál és építőcsarnok ameddig a szem ellát. Auraét lenyűgözi a látvány, Cassius elkomorul.

– Jó hír: egyelőre nem haltunk meg – állok fel. – Rossz hír: ez volt a legkönnyebb része. Az Archimédész és Portobello mostantól a tiéd, Aurae. Gyere, Cassius, itt az idő.

– Ne feledd, mit tanultál a tengely menti lebegésről. És tudod, két hajtóművel csak köhögősen döcög – emlékezteti Cassius Auraét, láthatóan nem szívesen adja át az irányítópultot.

– Nem zuhanok le, ha ti nem haltok meg – feleli neki mosolyogva. Cassius még egyszer körbenéz, nagy sóhajjal búcsúzik az otthonától, azután indul is a hangár felé. Én hátramaradok egy pillanatra, figyelem, ahogy a lány ujjai könnyedén táncolnak az irányítófelületen.

– Tényleg Cassius tanított meg repülni, vagy csak úgy tettél, mintha?

– Az akarás a gazda természete, mint ahogy a szolga természete a gondoskodás – duruzsolja, de nem néz fel a műszerekből. – Ez nem jelenti azonban azt, hogy a gazda ne gondoskodna. Ez nem jelenti azt, hogy a szolga ne akarna.

– Vagyis a kedvében jártál.

– Rózsaszín vagyok – fordul most felém. – Mindenkinek a kedvében járok – közli tényszerűen, a hangjában nincs semmi keserűség. – Mindenkinek más a túlélési stratégiája, Darrow. Én levegő vagyok, mindig is az voltam és leszek. Te eddig kőszikla lehettél. Nem kellett ezen változtatnod, menet közben alkalmazkodnod. De most repedezel. Ami jó. Ha újra a régi akarsz lenni, ha helyre szeretnél jönni…

– Ahhoz először tönkre kell menni – motyogom. Látta, ahogy a társalgóban olvasom a könyvet. – Jórészt nincs semmi értelme.

– Persze. Egész életedben a kezeddel hatottál a világra. De az ösvény nem egy eszköz, nem ragadhatod meg, nem használhatod, Darrow. Mert nem egy valami. Hanem egy ige.

Belenéz a szemembe, hosszan, türelmesen, közönyösen.

– Valójában miért vagy itt, Aurae? – teszem fel a nagy kérdést. – Cassius talán beveszi a sztoridat, hogy az ügyet pártolod. És a képességeidet részben tényleg indokolja, hogy hetéra vagy, hiszen tanultok mindenfélét. De…

– Sevro miatt vagyok itt – feleli. – Ez az igazság. Nem a teljes igazság, de az igazságnak most csak ez a része lényeges, mert pillanatnyilag ennyi a hasznos része az igazságnak.

– És gondolom, az ösvény azt diktálná nekem, hogy ebbe nyugodjak bele.

– Ha így gondolod – húzza el a száját. – Persze volna más választásod?

Dominus Portobello felé bökök a fejemmel:

– Mindenképpen úgy helyezd el, hogy legyen értelme.

Tiszteleg.

Indulok én is a raktérbe. Cassius félig felöltözött. Két nap alatt sikerült átpofoznunk a Sugár Művek páncélját, amit Kavax küldött nekem Cassiusszal, hogy görögösen barokkos impulzusVért legyen belőle, amilyet egy Rath-lovag visel. A vállain bikák és Herkules pompázik, csupa fekete és lila színben. Ennek így jónak kell lennie.

– Nyugi, alaposan kitanítottam – fogad. – És nagyon jó érzéke van hozzá.

– Biztos vagyok benne – bólintok rá. Miután felvérteződünk, csekkolom a kronométeremet: – Még kilencven másodperc. Gombolkozzunk be.

A fejünkbe húzzuk a sisakot. Ahogy az impulzusVértem szemlencséin át megpillantom a környezetemet, végigfut a hátamon a borzongás. Bármennyire gyűlölöm is a háborút, a testem izgalomba jön tőle, olyan vagyok, mint amikor az alkoholista meghallja a jégkocka koppanását a whiskey-s pohárban. És hogy Cassius itt áll mellettem tökig fegyverben, a lelkem visszarepül az időben, mintha megint tizenhat évesek lennénk, és a Mars-Ház mindent vivő szerencséjével készülődnénk a bevetésre, hogy ellopjuk a másik Házak marsallbotját.

Elfoglaljuk a helyünket a jobb oldali ajtó mellett, és meglapogatja a hátamat.

– Kapj a combjaid közé, Bellona. Ne szégyenlősködj – mondom neki, az ugrójelző pirosról sárgára vált.

– Inkább nem.

– Elpróbáltuk, Cassius…

– Épp ezért is tartom az álláspontomat. Ha már, akkor inkább pattanj te az én hátamra. Nem sértésnek mondom, de ordít rólad, hogy ócska díler vagy.

– Oldalazó páros ugrásoknál ez Vonító-protokoll. Nem válhatunk szét, mert mi van, ha beszarik a felszerelés? – magyarázom neki, és a kezébe nyomom a vonóPuskát. – Gyerünk, a hátamra.

Motyogva kapaszkodik fel a hátamra:

– Mondtam magamban, háborúzzunk egyet a marsi Aratóval. Valahogy ennél sokkal menőbbnek képzeltem a dolgot.

Aurae nyitja az ajtót. Csak az impulzusMező halovány szivárványszín vibrálása választ el bennünket az űrtől. Egészen közel jutottunk a kikötőkhöz, kivehetőek a kerek kajütablakok és -kapuk az acél tájban. A rám váró veszély életre kelt, mert megint érzem végre, hogy a saját kezemben van az életem. Jó érzés megint kirántani a bakancsomat a sárból.

Megacélozom magamat, és elrugaszkodom.

Ahogy a kezdeti lendület a kikötők felé lök bennünket, kibontakozik alattunk a végtelen hajóépítő üzem. Azután kisodor oldalra a sebességünk, amit még az Archimédésztől vettünk át, és elsiklunk a hatalmas üzem keleti félholdja mentén. Ahogy lebegünk felette, mintha visszafelé sodródna velünk az idő, vagy legalábbis visszafelé épülnének a hadihajók: elsőként a majdnem teljesen kész monstrumokat látjuk, amelyeket csak festeni kell. Utána a kész hajótesteket, amelyekről még hiányzik a fegyverzet, következnek a burkolat nélküli pucér vázak, míg végül a hegesztőgéppark, ahol a felmérhetetlen nagy durAcél táblákból szerkesztik össze a hadihajók vázát.

Apró munkások hangyabolya nyüzsög a hajók és a kikötők felszínén, élettelen nagyuraik halott tekintete kíséri minden mozdulatukat: körben mindenütt a régi idők nagy Carthii urainak óriás szobrai magasodnak. Vulcanus Szájánál Silenius és Carthus pillantását szeljük át – a Száj két oldalán tör az űrbe a két kolosszus. Két nagy ősünk monstrumát látja utolsóként minden használatból kivont hajó, mielőtt még elnyelné a beolvasztó kemence, melyet a kohászat római istenéről neveztek el. Silenius és Carthus halhatatlan hatalmasságát hidegen hagyja a mi szánalmas halandó nyomorúságunk, tekintetük időtlenül mered a csillagok felé.

És tizenöt perccel elrugaszkodásunk után elérjük a tűzpontot. Cassius óvatosan támasztja meg a vállamon a vonóPuska csövét, nehogy a lövés ereje kitaszítson bennünket a pályánkról, és lő. Ám a puska rúgása mégis lök rajtunk egyet, kicsit bepörgünk, de aztán a horgonyunk elkapja az állomás felszínét, és rögzít, a vonószál megfeszül. A puska motorja indít, és becsévél bennünket. A felszínre érve otthagyjuk a puskát, és egy méretes sínágyú talapzatánál Cassius lekászálódik a hátamról. Jól célzott, alig nyolcvanméternyire vagyunk a céltól. Óvatosan mozgunk, áttornásszuk magunkat Silenius lábujjain. Rozzant köztársasági romboló válik ki a sorból, és ahogy besuhan a Szájon, mi felugrunk a burkolatára. A kemence kapuja bezárul a hajó mögött.

– És most… pörgés – mondom, és tiszta erőből végigszáguldunk a pusztulásra ítélt hajótesten, és mielőtt még bejutna a tátongó nyíláson, mely mögött folyékony fémmé olvad, hogy öntőformákban felismerhetetlen masszaként folytassa utóéletét, átpattanunk az állomásra. A nyílás mellett megcsap a forróság, végigsprintelünk a befelé haladó járaton, el a gigászi öntőtálcák mentén. Egy védőruhás Vörös munkavezető utánunk fordul, de mi addigra eltűntünk egy oldaljáratban, hogy az állomás felső gyalogjárataira felkapaszkodjunk.

A Carthiik elképzelése a rendről egyszerű, mint az ék. Filozófiájuk lényege, hogy a fegyelmező vaspálcát illatos bársonykesztyűs kéz forgatja.

A Carthii nagyurainak parancsait engedelmesen betartó kikötői munkásoknak számtalan élvezetet juttatnak, többek között huszonhárom delíriumárkád fogadja őket a nagyra becsült Zöldek segédletével előállított gyönyörűségek elapadhatatlan forrásaival. A keleti építőtorony harminchetedik szintjén lévő árkád a célunk. Odabenn fullasztó a levegő, minden nagyon nedves, a mennyezetről kékesen ragyogó félhomályos fények fürdetik a delíriumkapszulák sorait.

Hirtelen betörésünk zajára és a Barna takarító testének puffanására felfigyel az árkádot igazgató kegyetlen képű, sápatag, magas nemtelen Zöld. Ahogy megfordul a két kapszulasor között, ahol épp a felügyelőkörútja tart, egy árnyat lát elsurranni. Cassius beletérdel a mellkasába, és leteríti. Mire odaérek hozzájuk, társam csak a nedves rongyként csüngő ernyedt testet szorongatja. Belehalt a könnyed ütközésbe.

– Bocsi – motyogja Cassius –, szokatlan ez a magas gravitáció – hajítja félre az emberi rongyot. – Milyen sérülékeny.

– Egy építész vagy egy fulgur bellator kell nekünk. Három villám delta-szimbólumban. És próbáld nem egyből megölni őket.

Egymás után nyitjuk fel a kapszulákat, és a sápadt, üres arcokon keressük a megfelelő tetoválást, amely eljuttat Sevro cellájához, és átvihet bennünket a lezárt területeken. Az élménykapszulákba bekötött Zöldek révületét az arcuk felett rajzó apró hologramok közvetítik, a nagy részük szexuális természetű kábulatot él át, az altestüket ágyékslicc védi a gyönyörök melléktermékétől. Megtorpanok egy kapszula mellett, és a gyomrom is összerándul a nagydarab Zöld fulgur bellator, vagyis villámharcos arca felett hömpölygő ocsmányságoktól. Az ilyen, alaposan kitetovált nagy Zöldeket arra tenyésztik, hogy Szürke egységekhez telepítve a terepen semlegesítsék vagy tegyék szolgájukká az ellenséges elektronikát, ezért a társaiknál jóval testesebbek. Ennek ráadásul az élvezetei is kegyetlenebbek az átlagosnál.

Megmarkolom a nyakát, és kitépem a füle mellett a fejébe csatlakozó vezetékeket. Borzongató kéjtúrájából visszazuhan az éberségbe, harci sérülésektől mintázott, technikailag felturbózott testének valóságába. Megfojtom, és úgy töröm el a nyakát, mintha csak száraz kukoricaszárat roppantanék össze.

– Te álságos gyilkos – lép mellém Cassius aggodalmasan. Kifejezéstelen sisakja a halott Zöld arca előtt az utolsó pillanatban rögzült kéjképen pihen egy pillanatig, majd undorodva fordul félre. – Vénusziak – köp egyet. – Én találtam egy mérnököt, akinek jóval egészségesebbek az álmai.

Követem egy karcsú, vágott szemű Zöld nőhöz, akinek a jobb szemöldöke felett ott díszlik az építésztetoválás. Az ő delíriuma jóval szelídebb: egy pikkelyes szörnyeteg hátán repked egy zöld fényben fürdő komor erőd felett. Az erőd körüli fekete sziklákat mintha egy óriás kaszája szaggatta volna ki a földből. Cassius kiemeli az álmából a nőt, akinek a szeme rebegve nyílik fel. Meghökken, riasztó valóságba tért magához, amit próbál befogadni. Mielőtt felsikoltana, Rosszkislányt a nyakára tekerem.

– Az életed a kezedben van, ne ejtsd el.

A Zöld építész úgy dönt, nem ejti el. Törékeny nő, alig harmadakkora, mint én, és annyira ideges, hogy vékony ujjai hevesen remegve próbálják bedugni a kulcsot a csarnok főkapcsolójának zárjába. Mindent manuálisan csináltatok vele, a terminált is így indíttatom el, nehogy valami disznóságra ragadtassa magát. Cassius közben őrködik. Ezernyi kép fut a Zöld terminálon, a programjuk a szemem előtt pereg. Rengeteg rab sínylődik a börtönben – legfőképpen Aranyak és Szürkék –, de Sevro sehol. Tágítja a keresést, a magas biztonsági fokozatú részekbe is benézünk, míg végül egy fehérre hipózott biztonsági teremnél megállítom. Sárga rabruhába bújtatott férfi fekszik benne magzatpózban, a fején óriási farkassisak. Cassius feltehetően meghallja, ahogy a szívem kalapálni kezd, mert felém se fordulva kérdi:

– Megtaláltad?

– Elképzelhető. – Ráközelítek a rabra, végül a bal kézfején meglátok egy koponyatetoválást, de ez még nem győz meg teljesen. Megvizsgálom a jobb karját, átnézem a sérüléseit, a hegeket. Pont olyanok, mint amiket Sevro még a Földön szerzett Atalantia kajür harci szörnyetegeitől. Idegesen nyelek egy nagyot, közel a cél. – Ez Sevro. – A kronométeremre pillantok. Ha Aurae tartja az időt, mostanra befejezte az űrsétáját a hatodik építőtoronynál, és lerakta az Archimédészt. A biztosítékunk a helyén van. – Induljunk érte.

A zavaróMezőnk rejtekében beretvapórázra veszem a Zöldet, hogy vezessen bennünket. Hozzáférést ad a karbantartó liftekhez, így a lehető legközelebb jutunk Sevro cellájához. A karbantartó járatokban kúszva Cassius útjára küld egy pókdrónt, beirányítja a szellőzőrendszerbe. A sisakkamerával a biztonsági övezetbe navigálja, ott engedi ki a gázt a kapszulájából. Hamarosan felbőg a riasztó, és a szolgálatot teljesítő Szürkék kapkodva szedik magukra a sisakot és a védőruhát. Én pedig a főbejárat irányítópaneljéhez taszigálom a Zöldet.

A nő remegve ügyködik a felületen, de végül sziszegve kitárul az ajtó. A könyökömmel tarkón csapom, és lekuporodva beiramodom a helyiségbe, közben a pókdrón fehér fényrobbanással megsemmisül. Az első Szürkét, aki az ajtó felé indul, keresztüldöföm a lándzsámmal, viszi a vértjét és a szívét. Látni se látott, rég halott. Pajzsként emelem magam elé, ahogy rárontok a többiekre. Puskák ropognak, hallom, ahogy a vértjeikbe lövedékek csapódnak, de rájuk rontok, a közelharc az én elemem.

Az elsőként megölt Szürkét lelököm a lándzsára állított beretvám vasáról, és Rosszkislánnyal szorgoskodom tovább: egy puskával felém induló Szürkének mindkét karját könyökből lecsapom, majd nagy rúgással eltöröm egy másik, oldalról rám vetődő Szürke nyakát. A fejem feletti szinten elkapok a beretva ostorával egy bokát, és lerántom a gazdáját magamhoz, visszahúzom a pengét, és ezzel lenyisszantom a lábait, és ugyanazzal a lendülettel egy újabb Szürke sisakját szúrom át. Felhasítom, mint egy fahasábot. Egy-egy csapás két oldalra, újabb kettőt találok, és bár csak felszínesen hasítom be a sisakjukat, Cassius időt nyer, és mögülem lepuffantja őket.

– Három óránál – figyelmeztetem –, bukj le.

Az Obszidián baltája nagy lendülettel suhan el ott, ahol az előbb még Cassius feje volt. Ahogy lebukik, megpörgeti a feje felett a beretváját, és derékban kettévágja a két ránk rontó Obszidián egyikét, a pengéje beleakad a másik vértjébe. Pajzsával blokkol egy újabb fejszecsapást, bal karvértjéből izzón nyílik ki az égisz, a fejsze éle szikrákat hány az impulzusPajzson, és lepattan. Cassius két marokra kapja a beretváját, és az Obszidián harcos hónaljába döf, keresztülhatol vele még az állán is. Miután a sisakja tetején előbukkan a penge vége, Cassius visszahúzza, kihúzza magát, és megtisztogatja az acélt.

– Minden tiszta – közli. – Én tartom az állásunkat, te hozd a Koboldot.

Átbotladozom a rángatózó tetemeken, és az egyik Centúrió nyakáról letépem a belépőkártyát. Rohanok végig a főfolyosón, végül odaérek Sevro cellájához, elhúzom a kártyát az érzékelő előtt. A súlyos fémajtó felemelkedik, és én berontok.

Sevro a fehér helyiség közepén hever. A fején a farkassisak annyira nehéz, hogy csak imbolyogva képes felemelni a fejét a padlóról, kiduzzadnak a nyakán az erek. Már mellette is vagyok, óvatosan lecsapom a beretvával a zárat a sisakról, és lerántom róla. Sevro arca a rászáradt nyáltól, elhalt hámszövettől, hajtól és rothadástól ragacsos, kérges. Bűzlik, mint egy kifakadt tályog. Zavartan pislog rám a kusza kóc alól.

Egy Szürke.

Ott vannak rajta Sevro hegei. A tetoválásai. És nem Sevro.

– Segíííííts – könyörög.

– Ó, basszus – taszítom el magamtól a szélhámost. – Ez csapda, Cassius!

A folyosóról dörrenések hallatszanak, Cassius jelenik meg a küszöbön, a vállán a puskája.

– Darrow – mered a lábamnál vergődő hitványra –, elzárták a kijáratot. Alsó hangon is két osztag.

– Át kell törnünk rajtuk, ez az egyetlen… – tolom fel a sisakomat. – Félre! – üvöltök Cassiusra, ahogy a nehéz ajtó ereszkedni kezd a nyakába.

Ő beugrik a cellába. Az ajtó olyan erővel zuhan le mögötte, hogy a gránitot is feltörné. Cassius talpra pattan, a beretvája készenlétben.

– Ez meg mire volt jó, te marha?

– Te mondtad, hogy félre!

– De a másik irányba!

– Azt nem mondtad, hogy merre!

– Ki az a barom, aki befelé ugrik egy szarveretes börtöncellába? – csattanok fel.

Csöpp, csöpp, csöpp. Rosszkislány pengéjéről súlyosan csepeg a vér. A gyomrom ismerősen rándul össze, az agyam és a tagjaim ólmosan nehezednek el.

– Gravitáció. GravKút van a padló alatt. Ki kell innen jutnunk.

Robbanótöltetet veszek elő az övemről, Cassiushoz hajítom, de a gravitáció exponenciálisan növekszik, lerántja a töltetet a földre. A lábam gyötrelmesen lassan emelkedik fel, majd olyan erővel csapódik a talajba, mint egy óriási lórúgás. Az impulzusVértem strapabíró, nem csúcstechnológia, amihez alapból hozzá vagyok szokva, de azért nem ócskaság, harcedzett darab. És mégis kezd összeroppanni a saját súlya alatt a gravitációtól. Olyan erővel hullok térdre, hogy behorpad alattam a talaj. Cassius talpon marad, a töltettel az ajtóhoz vánszorog.

– Elefánt… ül… a vérveretes mellkasomon – nyögi összeszorított fogakkal. Lüktet a vér az agyamban. A földi gravitáció tízszerese húzza le a súlyunkat, a szívem vadul kalapálva igyekszik űzni az ereimben a véremet. Úgy dőlök el, akár egy ősöreg marsi istenFa. Rosszul landolok, megrántom a nyakamat, becsípődik az ideg, és a bal karomon égőn zsibong végig a fájdalom. Zihálva fekszem ott. Cassius bugyborékol valamit, amit nem értek, de nyilván nem sikerült berobbantania az ajtót, nem hallottam semmilyen robbanást. Sevro nincs itt. Lehet, hogy soha nem is volt Apollóniosznál? Átvágtak, mint valami idiótát.

A fejem fölött hang harsan, túlságosan is élénk és mohó, hogy ne Apollóniosz legyen:

– Darrow, Darrow, Darrow. Igazán isteni figura vagy te. Hiszen meghallgattad imáimat, és eljöttél. Légy üdvözölve a Minótaurosz Kikötőiben! Légy üdvözölve a végzetedben!

7
Lysander

TÖKKELÜTÖTT SZÖVETSÉGES

Cicero igazi verseny nélkül megnyeri a futamát, csak az ötödik körben szorongatja meg egy Carthii-szponzorált fogat, akkor mondjuk kis híján a gerince bánja. A Pretoriánusaimat hátrahagyom a kapuban, és átvágok a színtéren, hogy alaposan megmossam Cicero fejét. Küber feltűnésmentesen marad a nyomomban, tekintete megállás nélkül keresi a veszedelmet.

A belső udvaron trágya-, szalma-, bőr- és lószag áraszt el mindent, Virginia au Augustust idézve fel bennem. A nagyanyám palotájában megfordult Aranyak közül ő volt a kedvencem.

Elkap valami homályos vágyakozás a könnyű mosolya és a mindig szokatlan beszélgetéseink után. A mosolya nyilvánvalóan ragadozófogakat rejtett, és mégis mindig megtiszteltetésnek érezte az ember, ha elveszíthet ellene egy sakkjátszmát vagy egy fogadást arról, hogy teszem azt, melyik dalos madár tojása kel ki elsőként a kerti röpdében. Vajon még mindig tud időt szakítani a lovardájára a Marson, vagy hozzám hasonlóan őt is teljesen felemésztette ez a háború? Ha lovagolhatott egyet a Palatinusz parkjában, mindig felvidult. Ha jobban belegondolok, ez velem is így volt.

Az istállók körül árnyat adó boltívek emelkednek, ahová a csapatoknak asztalokat és pihenőhelyet rendeztek be. Ifjú Arany fogathajtók iszogatnak és kockáznak mindegyiknél az ilyen romlott társasággal együtt járó alantas kíséretükkel. Sokan emelik rám a poharukat, ahogy elhaladok a közelükben, a Carthiik kivételével, akik halkan átkozódva vicsorognak rám.

A Hermész-csapat szárnyas saruját lobogtató boltív alatt Cicero a fékrendszert ellenőrzi. Tizenkettő előtt is lesz még egy futama, de a nap folyamán közel tucatszor fog rajthoz állni. Méghozzá abban az ostoba kis sisakban.

Megérzi a jelenlétemet, felém sem fordul, inkább a lovakat csutakoló inasok közé áll be egy kefével.

– Tudom, Lysander, tudom, tudom, tudom.

A nyomában megkerülöm az egyik lovát. Birodalom Vére az orrával próbál megböködni, kis híján fel is taszít.

– Megígérted, hogy nem versenyzel.

A barátom nagyot sóhajt, arany fürtjei közül sandít rám:

– Ugyan, jóember, emlékezz csak vissza. Annyit mondtam, megígérem, hogy komolyan megfontolom a véleményedet, és ezt meg is tettem – simítja tenyerét a mellére. – A szívem szó szerint annyira vergődött a dilemmától, hogy a csuklóm is megrándult, ahogy lefogni igyekeztem kínjai között – hajítja oda az egyik inasnak a lócsutakolót, átbújik a lovak között, és letelepedik a fogat hágcsójára.

Az egyik szolgájától átvesz egy ezüstpohárka bort, felhajtja, és még kér.

– Bort? Thesszalonikai. Rath tíz hordóval hozott magával, isten tudja, hogy szerezte. El kell ismerni, hogy megvannak a csempészei annak az alaknak. Igen fura figura. Sose tudom, hogy az erszényemre utazik, vagy a seggemre. Olyan kétértelmű állandóan.

– Rémlik, ugye, hogy a római fogathajtók rabszolgák voltak? – közlöm vele, miközben az inas újra teletölti a poharát. – Gazdagok, kurvákban dúskálók, de akkor is csak rabszolgák.

– Ezzel azt próbálod közölni velem, hogy velük szemben nekem nagyon is sok vesztenivalóm van? – kérdez vissza Cicero.

– Nem apád mozgatja a szálakat a Házadban. Neked kell irányítanod a családod dolgait. Atyád…

– Atyám elbukta a bolygóját. Közvetlenül a becsülete után – szögezi le Cicero. – Majd pedig életét és legkedvesebb fiát is arra áldozta, hogy mindkettőt visszaszerezze. Ismerted félelmetes vérét és szarrágó természetét. De azt meg kell adni, hogy ezt a sportot imádta. A hippodrom a vérünkben van – homályosul el a tekintete. Felnéz a stadium déli homlokzatára. – Ez a homok itt az enyém. Én sem veszíthetek kevesebbet, mint a leghitványabb római rabszolga annak idején. Mi egyéb számít, ha nem a becsület? Mi mást lehet veszíteni, ha nem az életet? Arra kérsz, érted vigyem vásárra a bőrömet, hogy támogassalak a Hajnaltrónért, miközben minden ellened szól, az esélyeid soványak. Ez itt ezerszer biztonságosabb sport – int körbe, belekortyol a borába, majd könyörgőn pillant fel rám. – Te meg a húgom nem érthettek meg, hiszen a ti szellemetekben olyan rend uralkodik, mint egy óramű fogaskerekei között. Az én szellemem csapongó kalandorszellem, bár valamiféle rend rám is jellemző – úszik a pillantása a boltívek irányába, ahol a Carthiik fizette hajtók az árnyékban egy hárfást hallgatnak. – Valóban természetemnél fogva hiú vagyok, éppen ezért sokat jelentene, ha legalább hinnél abban, hogy nem csak üresen hencegek. Nem hagyom megalázni a Merkúrt, nem engedhetem, hogy a Vénusz ellopja a dicsőségünket azon a napon, amely apámat és a bolygót ünnepli, amelyért az életét adta. Mert mit üzenne ez a polgárainknak? Hogy a Merkúr csak árnyéka régi önmagának? Hogy a Hódító Házak között a Votum immár a legutolsó? Nem egyszerűen a babérokért szállok versenybe, barátom. Hanem a népemért – kissé megtaszigál. – A népünkért.

Kedvelem Cicero nyíltságát, általános derűlátását és cselszövő gondolkodását, de legjobban a merészsége ripacskodó kitöréseit csodálom benne. Az emberek gyakran gondolják csapodárnak, az aranyifjút látják benne, akit a művészetek jobban izgatnak, mint a háború. Pedig még csak véletlenül sem ilyen.

Különös, hogy alakulnak a barátságaink. Cicero nem is különbözhetne jobban Ajaxtól, gyerekkori legjobb barátomtól. Akkoriban Ajax kedves és félénk fiú volt, miközben Cicero hírhedt gazember, aki folyton gaztetteken mesterkedett, hetykén viselkedett, és mindig mindenkit bajba kevert. Ajaxból az idő önző szájhőst faragott, aki mesterfokon űzi a gyilkolást, nehogy bárki is gyengének hihesse. Cicerót viszont fikarcnyit sem érdekli, ha mások gyengének tartják. És még amikor csakis a saját érdekeit hajtja, akkor is valahogy – azt gyanítom, teljesen akaratlanul – mindig ügyel másokéra is. De azért változatlanul hiányzik kicsit Ajax.

Felhorkanok, milyen bosszantóan makacsak a gyermekkori kötelékek.

– Mi az? – kérdi Cicero.

– Csak a nővéred mondott valamit hónapokkal ezelőtt – hárítok. – Ha támadó bájra volna szükség, fordulj inkább Ciceróhoz. Ha ennyire sokat jelent neked ez a verseny, ám legyen, áldásom rád! Nem mintha anélkül nem boldogulnál.

Miután Cassiust elvette tőlem Darrow, Ajaxot pedig Atalantia, újabban óvatosabban bánok a barátaimmal, igyekszem nem a lelkükbe tiporni.

– Tényleg megértesz engem. És ezt Glirasztésznek is megmondtam – mosolyodik el boldogan. – Egyébként hol hagytad a vén pokrócot? Meglehet, a következő győzelmemet neki ajánlom.

– Hazament.

– Elüldözted, nem fér hozzá kétség – bólogat. – Finomabban kellene bánnod vele.

– Finoman bánok vele.

– Kedves vagy, de nem finom. A művészek érzékenyek a műveikre, márpedig te az ő személyes megváltásának az alkotása vagy – közli, mire elkomorodom. – Segített Darrow-nak, nem igaz? A Viharistenek éppannyira voltak az ő szörnyszülöttei, mint az Aratóéi. Sokat kell még vezekelnie. – Ekkor megpillant valamit a hátam mögött. – A fenébe. Kreténriadó.

– Kentaur vagy bika?

– A szarvasabb fajta.

Tharsus és udvartartása közeledik felénk.

– Ezt a féleszűt… – mormolom.

– Nem figyelmeztetted, hogy tartsa a tisztes távolságot? – kérdi Cicero.

– Nem is egyszer.

– Meg fognak nyúzni bennünket a Grimmus-szociopaták – húzza be a nyakát Cicero.

– Engem kitömnek és zsinegekre húznak, mint egy marionettet. Téged megnyúznak.

– Ne mondj ilyet, rémesen hangzik. Jaj, istenek, mindjárt ideér. Szerinted meglátott minket? – próbál elbújni a fogata hajtókosarában.

– Cicero, jóember! Valóságos Flavius Scorpus vagy, én mondom – rikkant felénk Tharsus. Cicero úgy húzza ki a nyakát a bókra, mint egy szurikáta.

– Nem állítanám, hogy ezzel nem értek egyet – mondja.

– Micsoda kellem! Micsoda virtus! – ér közelebb Tharsus, és tíz fokkal komorabbra vált a hangneme: – Több száz méterről is kitűnően olvasok szájról, kecskebaszó gazemberek.

– Tudjuk – csapok Tharsus izmos vállára. A tenyeremnek átható szantálfa- és feromonszaga lesz. – És hiába hoztuk megint a tudomásodra, hogy ezzel megszeged az egyezségünket, te mégis csak idejöttél hozzánk.

– Mivel az még feltűnőbb lenne, ha ilyen illusztris társaságot notóriusan kerülni próbálnék – hajol egészen közel hozzánk kihívóan… vagy csak okosan elrejti a szája mozgását a többi szájról olvasó elől. Középső ujján hangtorzító vibrál. – Nem a dolgodat végzed, Lune. Neked elvileg pénzes bugyogókban kellene kotorásznod, hogy nagyszerű keresztes hadjáratunkat megtámogassuk végre, nem pedig Szürkék prosztatáját masszíroznod a kakasülőkön. A bátyám reszortja, hogy a katonák imádják, neked csak embert és lóvét kell virítanod.

– Hogy aztán a bátyád elszórja a Szindikátus aukcióin – jegyzi meg Cicero.

– Elszórja, azt mondod? – vigyorodik el öntelten Tharsus.

Mostanra Valeria több testvére is lejött a versenyzőikhez. Az egyik Carthii szőlővel dobja meg Tharsus valamelyik költőcskéjét, egy másik pedig csontot hajít felénk. A fejemmel odabiccentek a Pretoriánusaimnak, hogy vessenek véget a kötekedésnek, és Markus – Rhone kedvence, egy napégette vízibivalyforma Centúrió – boldogan teszi a dolgát.

– Menj innen, Tharsus – pattintok át neki némi pénzt, mintha egy fogadást nyert volna meg, ő pedig vigyorogva vágja zsebre. Élvezi, hogy kínosan érzem magam. – Balhét fogsz provokálni, ami messzire terjedhet.

– Ugyan. Ha csak egy hajszálat meggörbítenek ragyogó koponyámon, a bátyám sorra felrobbantja a kikötőjük építőtornyait, míg vissza nem szolgáltatnak neki. Na, akkor vajon hogy nyeritek meg a háborút? Ha az ellenségnek lesznek kikötői, de a Társadalomnak egy se? – duruzsolja Tharsus. – Csillapítsd aggodalmas lelkedet, palatinuszi gyermek. Apollóniosz üzenetét hozom neked. Míg mások, köztük az ostoba Ajax, a drága héliumot pazarolva a ravasz farkast keresgélik a rendszerben, a bátyám előcsalogatta a sötétből, hogy marsi vitézségét próbára tegye.

– Bejött az a holo? – mered rá Cicero. – Elképesztő.

– De mennyire! És a bátyám hamarosan le is vágja Darrow-t – érinti meg a karomat Rath. – Csihadjon buja ágyékod, te koravén hímringyó. Régi szeretőd, Cassius is belesétált a csapdába, napokon belül átadjuk neked, hogy kényed-kedved szerint bánj vele. Akkor talán Lady Bellona is kitárja végre neked az erszényét.

– Cassius él? – nézek rá elképedten. – És ki akarta menteni Sevrót Darrow-val?

– Úgy ám.

– És mindketten a bátyád fogságában vannak?

– Igen – feleli olyan öntelten Tharsus, hogy szinte elájul önmagától.

Le vagyok taglózva. Amíg nyolc hónapja Darrow-t ki nem menekítette Héliopoliszból, azt hittem, hogy Cassius meghalt a Peremen. Utána Ajaxszal, a Portaposókkal és a többiekkel együtt, akik a nyomukat kutatták, azt gondoltam, hogy Cassius az akció közben odaveszett. Tíz éven át éltünk együtt testvérekként. A bátyámnak éreztem. Nem volt soha hibátlan ember, de akkor is a testvérem. És bizonyos szempontból jobb volt halottnak hinni. Azt képzelni, hogy élete nemesen ért véget. Annál jobb, mint tudni, hogy él, és Darrow-t választotta helyettem, hogy az ő oldalán harcol. Nem mellettem.

Kemény játékot játszunk, én sem lehetek gyenge. Át fogom adni az anyjának, Juliának. Talán tényleg ő lesz a kulcs a kasszához.

– Nocsak, nocsak, máris az aranyat számolja – mér végig Tharsus. – Hé, te! – kiált fel, ahogy a Bellona-fogathajtó kilép a csapata boltíve alól, hogy megdorgálja a lovai körül serénykedő egyik inasát. Tharsus felé indul, izmos karjaival násztáncot járó sáskaként hadonászik a nőnek: – Te csodálatos nőszemély. Te nyilván ismersz engem, de nekem is azonnal tudnom kell, te ki vagy. Ez a kellem! Ez az elegancia! Ez a virtus!

Ciceróval csak nézzük, ahogy beszélgetésbe elegyedik a fiatal Bellona-versenyzővel. Az agyam zakatol: Darrow és Cassius Apollóniosznál van. Hatalmas aggodalom csitul el a gondolattól, és egy másik ébred a helyében. Darrow-nak természetesen vesznie kell, de biztosan vele kell pusztulnia Cassiusnak is?

Cicero duzzogva fonja össze karját a mellén.

– Neked meg mi bajod? – kérdezem.

Nagyot sóhajt.

– Csak… kellem és virtus… ugyanezeket mondta nekem is.

Végigmérem. Nem tréfából mondja, amit mond. Szeretem Cicerót, de néha azért megfordul a fejemben, hogy talán komolyabban vennének, ha a félelmetes Ajax au Grimmust tudhatnám magam mellett.

Az éj leszálltakor Héliopoliszban nem a versenyé, hanem a színházé és a mulatságoké az idő. A háztetők és a vízpart kacagástól és muzsikától hangosak, a lámpafényben sehol sincs csend. Utam a macskakövön a rakpartról egy ligetbe vezet, ahonnan sziklafalba vájt amfiteátrumhoz közelítek. De nem a darab miatt jöttem ide.

Hanem azért, mert délben egy Porvető nevű hatalmas hajó állt bolygó körüli pályára, és mindenképpen találkoznom kell a kapitányával.

A Pretoriánusaimat hátrahagyva ereszkedem le a nézőtér tövébe. A tenger előterében álló színpadon halálra vált Oidipusz döbben rá éppen, hogy királynő felesége egyben az anyja is. A széksorokon fűszeres borral és rágcsálnivalókkal megrakodott aljaSzínek zokognak. A víz felől, a távoli lebegő szigetekről vidám mulatság zajai szűrődnek el idáig, mintha gúnyt akarnának űzni Oidipusz nyomorúságából. Azt hiszem, csak én akadok fenn a helyzet iróniáján. A híres földi Lila színész, Thessián alaposan túl van élete delén, és még mindig zseniális.

Lenyűgöz az előadása, egy olajfa törzsének dőlve nézem végig, ahogy megvakítja magát, a kórus elkántálja az epilógust, és a tömeg kiáramlik az amfiteátrumból, szétszóródik a parton és a bárokban, hogy könnyedebb attrakciókkal zárja az estét.

Leballagok az amfiteátrum lépcsőjén, és meglátok a helyéről felkászálódó két porlepte útiköpenyt viselő nagy termetű férfit. Senki se nézné őket másnak, mint akik: Páratlan Sebhelyesek.

– Azt mondják, Thessián egy követ is megríkatna, a ti szemetek mégis száraz. Ti volnátok sztoikusok, vagy talán Thessián veszített tehetségéből? – szólítom meg őket, ahogy indulnának.

Az idősebb jóval vékonyabb a társánál.

– A Merkúr forró hely – feleli letörten. – Megfeledkeztem a hidratálásról.

Mennyire jellemző rá ez a válasz! A barna bőréről és a lángHajók iránti vonzalmáról Napégettének nevezett Héliosz au Lux szigorú, közönyös és komoly, akár az epeömlés. Negyven éven át volt a Perem Birodalomban az Igazság Lovagja, majd a háború kitörésekor Dido mellett társKonzullá választották. Szívélyes velem, de nem csattan ki a lelkesedéstől.

– Üdv, au Lune.

Kezet rázunk. Antik Cestust visel mindkét kezén, ősi harci kesztyűt, amelyet aranyszálakból szőttek szorosra, hogy viselője kezét könyöktől lefelé az ujjak hegyéig erényövbe fogja, ezzel mutatva, hogy ő a hajója legfőbb kapitánya. A fémbe a Porvető szó és harci jelenetek mellett az Iliász egy sorát vésték: VÉGZET A RÉSZEM A FÖLDÖN, MEGHALOK ÉS NYUGSZOM: DE ELŐBB NYEREK ITT RAGYOGÓ HÍRT. Héliosz Cestusát Zeusz Kötelékének nevezik.

A fiatalabb Páratlan Sebhelyes egy szélvész ólomtartályban, amelyet még maga Apollóniosz is csak nagy óvakodva nyitna fel. Erőteljes testalkatú, borongós kedélyű, halk szavú férfi, a Perem seregeinek legújabb csillaga. Diomédész au Raa, Romulus és Dido legidősebb fia. Örülök, hogy látom. Valószínűleg ő az egyetlen ember, akinek vágyom a szeretetére, majd meghalok azért, hogy kedveljen, mivel tiszteletre méltónak, csodálatosnak és a Magban oly gyakori csáberőknek, mint a bájolgás, hízelgés, lekenyerezés és hasonlók teljességgel ellenállónak tartom. Neki csakis az érdemek számítanak.

A szerény hősöket kedveli, engem azonban egyelőre csak néhány dalból és egy lovasrohamból ismerhet. Ettől alaposan elbizonytalanodom a közelében.

A kezemet nyújtom neki:

– Au Raa – köszöntöm. – Vagy mondjam inkább, hogy Viharlovag? Esetleg Legátus? Vagy Ikerhódító? Számtalan okkal kivívtad a tiszteletet, jóember.

Nem fogadja el a felé nyújtott kezemet, ami zavarba ejt. El vagyok képedve. Pedig abba a hitbe ringattam magamat, hogy a hosszú utunk során szinte összebarátkoztunk. De miután ő megtárgyalta Atalantiával a Perem hadba lépését, elváltak útjaink, és ezek szerint nem csak fizikailag távolodtunk el egymástól. A húgát a Merkúr sivatagában elveszítettük a Viharisten elleni harcban. Talán ezért neheztel rám?

Héliosz elkapja a pillantását.

– Bocsánatkéréssel tartozom, au Lune – jelenti ki mereven Diomédész. – Hazudtam neked. Azt állítottam, hogy Cassius meghalt az Ión, miközben életben maradt. A rendemtől már megkaptam ezért a feddést, de te még nem marasztalhattál el, amint érdemelném.

– Négyszer lesújthatsz rá, ha kívánod – mormolja Héliosz, de változatlanul kerüli a tekintetemet.

– Miért hazudtál? – kérdezem.

– Cassius becsületesen harcolt, ám ellenfeleiről ugyanez nem volt elmondható. Szerettem volna megmenteni az életét, és erre csakis azt a módot láttam, hogy holtnak mondom, és titokban csempészem ki onnan. Ő azonban később megszegte a szavát, és visszatért a háborúba – fejti ki Diomédész, majd elhallgat. – Egy szolgámmal, aki segítette őt a szökésben.

– Ha minden hazugság ennyire kegyes volna, soha nem kívánnék igazat hallani. Elengedem a négy csapásomat, ha hajlandó vagy végre kezet rázni velem – nyújtom újfent a kezemet. Ezúttal megkönnyebbült mosollyal markolja meg. – Be kell valljam, meglepett, amikor megtudtam, hogy a bolygóra érkeztetek. Miután Dido elutasította a meghívásomat, nem számítottam a Perem küldöttségére.

– Nem is küldöttekként jöttünk ide – feleli erre Héliosz, én pedig önkéntelenül elkomorodom. Ha nem küldöttségben érkeztek, akkor csakis egyetlen okkal lehetnek itt. Hogy megsértsenek. – Egyszerű polgárként a lányomnak tett fogadalmamat teljesítem itt – simítja végig oldalán a rövid pengéjű kitarit. Az Iói Intézet Dionüszosz-Házának gyűrűjét kovácsolták bele a markolatába. – Halála előtt megesketett, hogy egyszer még nézzem meg színpadon Thessiánt – facsarodik komor arca valami mosolyszerű fintorba. – Mindig is úgy vélte, hogy kötelességeim mellett elfelejtem élni az életemet.

Milyen vérszegény kifogás. De nem mutatom csalódottságomat.

– És milyen érzés élni az életet?

– Alig várom, hogy visszatérhessek végre a hajómra és a háborúba – vallja meg.

– Vagyis néha az élet is túl van értékelve.

Hallgatunk, kínos számomra, ahogy méregetnek. Mintha szabadulnának tőlem. Hülyén érzem magam, hogy azt hittem, Héliosz azért jött a Merkúrra, hogy velem tárgyaljon. Ez volt az első gondolatom, amikor értesítettek, hogy a Perem zászlóshajója a légtérbe ért. Tévedtem.

– Mindkettőtöknek hálásak lehetünk harci érdemeitekért. Nektek köszönhetően sikerült térdre kényszeríteni a Köztársaságot. A ti flottátoktól rettegve szorultak be a Marsra.

– Az ünnepségedből ítélve te magad is remekül teljesíthettél itt, a Merkúron – feleli épp csak nem gorombán Héliosz.

– Sajnos, sok még itt a tennivaló. Különösképpen Tükhében, de a vasbányák újra működnek és a tengerek is lecsendesedtek. Megtisztelnétek, ha holnap a páholyomból élveznétek a pegazustornát és utána a Fényhozó kilövését…

Héliosz végigméri a várostól délre horgonyzó hatalmas monstrumot. Nyilvánvalóan a Perem tulajdonának tartja, hiszen a Ganümédész dokkjaiból került ki, hogy aztán éppen erről semmisítse meg azokat Darrow.

– Nem, ez most magáncélú kitérő volt – jelenti ki. – A Földre tartunk, holnap a Sol állomáson kell lennünk, hogy odaérjünk időben a csúcsra. Egy órán belül indulunk is.

– Milyen csúcsra? – nézek nagyot.

– A Diktátor Rómában van, és ígérete szerint kilenc nap múlva felfedi a háború elkövetkező szakaszának terveit.

Napnál is világosabb számukra, hogy Atalantia engem nem hívott meg erre a nagy eseményre.

– A következő szakasz? A Mars?

Héliosz vállat von.

– Ha nem, akkor annak súlyos következményei lesznek. Tovább nem tétlenkedhet a flottájával, míg a népem harcol. Ideje véget vetni ennek. Felkérnélek, hogy közvetítsd Atalantia felé ezen álláspontunkat. Bár úgy hallom, egyedül az ágyát osztja meg veled, a terveit nem. – Diomédészre pillant. – Különös hely a Mag, nem igaz?

Diomédész zavartan pislog, Héliosz modora még egy Holdúr esetében is gorombának számít.

– Úgy látom, szándékosan meg akarsz engem sérteni. Mi okod van erre?

– Tudok róla, hogy Raa Konzult meghívtad a… játékaidra. Didónak talán bizsergeti a vérét, hogy belefolyhat a Mag hatalmi versengéseibe. Elvégre a Vénusz szülötte. De az én vérem soha nem bizsereg. Nincs miről társalkodnunk egymással, hacsak nem vagy képes végre kimozdítani Atalantia flottáit a Föld és a Luna vidékéről, hogy a Mars ellen induljanak. Hivatalod helyi jellegű, korlátozd magadat a helyi gondokra.

– Ezek szerint a Holdurak csakis ezért küldtek téged a Magba? Hogy rajta tartsd a szemedet Didón? – próbálkozom. Jellemző lenne az izolációs politikát valló frakciókra, hogy egyből berezeljenek, amint a hatalmas Por és Sárkány Ármádia messze jár, és rájuk csak az Árny Ármádia meg a sivatagi helyőrségeik vigyáznak a Perem távoli birodalmában. A Holdurak ideges népség.

– Dido akarta ezt a háborút, nem én. Csakis azért jöttem el, hogy a Holduraknak ne kelljen amiatt aggódniuk, hogy a harcok végeztével ismét orrunkban karikával ébredünk.

– Szóval marad a jó öreg elzárkózás.

Héliosz az amfiteátrum falának takarásából bennünket figyelő Pretoriánusaimra pillant.

– Mit gondolnak rólad vajon a Pretoriánusaid, hogy egy olyan emberrel kvaterkázol, aki a Trójai Csatában ellenük harcolt? Testvéreik vére szárad a pengémen.

– A Pretoriánusaim én magam vagyok, márpedig én úgy vélem, hogyha hagyjuk, hogy múltbéli konfliktusaink mondják meg, kik vagyunk, akkor örökre az ősi ellenségeskedések gacsos torzóivá satnyulunk.

– Ezek csak szavak, fiú. Én a két szememmel láttam, ahogy Rhea hamuvá perzselődik – feleli. – A Magot olyan kórság rágja, ami ellen egyedül a karantén hatékony orvosság. Nem lenne szabad itt lennünk. Mégis itt vagyunk. De amikor majd hazatérünk, fel fogom égetni magam mögött a hidat.