Mirtse Zsuzsa

A halhatatlanság vesszőkosarai

33 kispróza

Fényből és árnyékból fonott kosárban csend, élet, napfénytől terhes gyümölcsök: szőlő, almák. Öröklétet nem ígérnek, csak annak álmát és reményét, hogy minden életre esik egy kis fény, és az összes élet megfesthető szépen. Hirtelen elhiszed, hogy minden az, aminek éppen látod, és ami nincs
a képen, az nem is érdekes.

Önszócikk

Kislány korában aranyásó szeretett volna lenni, kincskereső. Aztán rájött, hogy ahhoz, hogy kincseket találjon, nem kell tengeren átkelnie, nem kell hétmérföldes csizmát húznia. Itt vert gyökeret, ebben a földben, nem menne el innen soha.

Szeret írni. Ha prózát ír, egy kicsit akkor is verset ír. Nem a történetek fontosak neki, hanem ami azok mögött van. Képtelen megjegyezni a filmek cselekményét. Ha végre megnéz egyet, azt sem tudja elmesélni később.

Alapvetően bizalmatlan, nem hét, hanem hetvenhét próbát kell kiállnia annak, akit akár csak a küszöbig is beenged.

Mélyvizű tó. Elnyeli, amit belédobsz. Sosem fog kiadni, szétmesélni. Nem fogod visszahallani a történeteidet. Ez sokak számára bátorító. Dobálják bele a titkokat, és ő szépen valamennyit elnyeli. Máskor beteszi a hátizsákjába, behajigálja a szekrény mögé, rátolja a bútorokat, rajtuk alszik, velük támasztja ki az ablakot. Néha visszaváltja, vagy ha mégsem, hulladékgyűjtőbe teszi, esetleg elégeti az összeset. Vagy átpárolja magán – és megírja. De akkor is csak te tudod majd, hogy rólad szól. Vissza fogod hallani a történeteidet. Így tud legjobban hallgatni magáról.

Mégis, inkább folyó. Ha arcukat mossák benne az emberek, szépek lesznek a vizétől, azt ígéri. Néha elárasztja a földeket, ilyenkor nagy kárt okoz maga körül, visítva menekülnek előle ugyanazok, akik addig benne mosakodtak.

Fejében kicsi fiókokat lehet kihúzogatni. A fiókokon címkék: délelőtti hangulat (hol ilyen, hol olyan alakú ez a fiók), belenyugvás, meghátrálás, türelem (ezek a fiókok üresen tátonganak), hiány (elég nagy fiók), vágyak (fehérre festett, telezsúfolt fiók van mögötte), és még ki tudja, hány külön nyíló-záródó kis rekesz. Ezekben rejtegeti magát.

Makacsul hisz idejét múltnak tartott dolgokban.

Szeretne úgy rétest kapni estére, hogy mégsem kell egyszerre lépnie.

Sajnálja, hogy nem szkanderozhatott soha Balassi
Bálinttal.

Néha nem tudja megkülönböztetni, mivel szabad játszani – és mivel nem.

Mindig elhatározza, hogy kevesebb növényt tart.

Emlékeket gyűjt. Fehérkavicsos napokat.

Az érdekli, hogy megtalálja mindig azt az égdarabot, ahol viszonylag akadálymentesen repülhet.

Sárrögből hegyet

Sokszor gondolom azt: kivételesen szerencsés ember vagyok. Velem mindig olyan csodálatos dolgok történnek, amelyeket elhinni is nehéz, nemhogy megérteni. Igaz, miért kellene a csodát megérteni. Hogy miért éppen velem történt meg ennyi jó, azt nem tudom, bár az is lehet, hogy pontosan ugyanannyi történik, mint bárkivel, csak szeretek a sárrögben is hegyet látni, morzsában is felismerni az egész kenyeret. Lehet, hogy ez
a legszerencsésebb képességem. Amikor ezt elveszítem, akkor fogom elveszíteni magamat is.

Régebben azt gondoltam, hogy egy fehér kockában élnék legszívesebben, ahol csak annyi tárgy van, amennyi feltétlenül szükséges. Egy asztal, hogy legyen hol írnom, egy ágy, ahol megalhatom, szekrény a ruháimnak, kés, hogy legyen mivel feldarabolnom a húst, pár tányér, bögre, törölköző. Ruha hideg ellen, takaró hideg ellen. (Ehhez képest…) Kolostori körülmények között jobban tenyészik a gondolat, véltem akkor. Most viszont úgy gondolom, hogy nagyon is jó halomnyi kacat és kincs között élnem, mert a tárgyaim emlékeztetnek, térbeli naplók, külön történetük és idejük van, faggathatom őket, ha jó kedvük van, hagyják, mi több, mesélni kezdenek. Mesélni kezdenek arról, hogy mennyi minden történt már velem, hogy milyen szerencsés ember vagyok, ha éppen nagyon hidegen fújnak a szelek, akkor is. De hol vannak az én rosszaim az igazi rosszaktól… Szerencsére sehol. (Már megint a szerencse.) Van, hogy elszégyellt történetekre emlékeztetnek. Ha azokat akarják mesélni nekem, egyre többször befogom a fülem.

Az íróasztalom melletti kicsi boltívben egy rézmérleg lóg, októberi, régi emléket őriz. Mérleg hava volt akkor is, amikor ajándékba kaptam. Édesanyám kislánykori fényképe a falon. Fölötte, a polcon az első könyvem megjelenésekor kapott parányi ékszercipellő – ilyet csakis mesebeli királynők hordanak, hogy én is kaphattam egyet, azt meg kell becsülnöm. Az asztalon egy kőtálban Ex libris pecsétnyomó, nekem tervezték. Csak úgy, szeretetből.

A szerencse iszamós, megfoghatatlan dolog, csuda tudja, miből táplálkozik. Szeretem azokat a dolgokat, amelyeket nem kell érteni, faggatni, elég, ha örömmel fogadjuk őket. A másik szobából zongoraszó hallatszik, én gyakorlok ott a képzeletemben kislányként. A jobb oldali pedál alig észrevehetően nyikorog, mert egyszer, úgy hét-nyolcévesen, játék közben egy radírt dugtam el oda. Nem találtuk meg soha többé, kiszedni sem tudtuk. Azóta is ott nyikorog a fejemben. Sokszor álmomban zongorázom, ott teszem ezek szerint azt, amire a valóságban nem, vagy alig jut idő. Az álomban-élés is adomány.

A polcaim roskadásig tele vannak könyvekkel. A fejem történetekkel. A nagymamám feje is tele volt történetekkel, azokat is én tárolom a belső polcaimon, ez már az én dolgom, rám bízta őket. Érdekesek ezek a belső polcok: nem telnek be, önmagukat bővítik, ha erre van szükség. Nálam pedig szükség van, mert olyan vagyok, mint az ószeres: mindent magamhoz akarok venni, nem válogatok, hátha valamikor valamire jó lesz.

Sokszor nem tudom, melyik világomban vagyok elevenebben: amelyiket odabent őrizgetek, vagy amelyik megtörténik éppen. Nappal is álmodom. Ilyenkor hajlamos vagyok nem válaszolni kérdésekre, levelekre, nem lehet túl jó velem, nem udvarias ez másokkal szemben, restellem is sokszor. (Nem mindig.) Szerencsés vagyok, hogy nem teszik szóvá. Ha mégis (mert azért szóvá teszik olykor), akkor lesütöm a szemem, szabadkozom, ígérgetek, aztán minden marad ugyanúgy. Mert sárrögből hegyet építeni, morzsából kenyeret tenni az asztalra máshogy nem lehet.

Ezüstérem

Ma nem szólal meg a kis gonosz, a telefonébresztő, magamtól ébredek. Hány óra lehet? Fél hét. Csuda vigye el, igazán aludhatnék még, hétvége van. Nem megy, túl erősen süt be a fény a tetőtéri ablakon. Képtelen vagyok sötétítőfüggönyről, redőnyről gondoskodni, úgy kell nekem. Sebaj, legalább több időm lesz ma élni, írni, feltölteni hiányos raktáraimat olyan dolgokkal, amelyek csak nekem fontosak, de nekem fontosak, és hétközben úgysincs rájuk módom.

Rápillantok az éjjeliszekrényre az ágyam mellett. Rajta könyvek, a könyvhalom tetején ül harcostársam, a véznalábú, pókhasú kisoroszlán, akit magammal hurcolok mindig, ahová megyek, ahol lennem kell. A kis-
ori mellett a telefonom: mozgó irodám, terapeutám és személyi titkárom is egyben. Útközben „neki” szoktam megsúgni legféltettebb gondolataimat, rögzíti botladozó verssoraimat, egy-egy jónak és megőrzendőnek tartott szóképet. Személyi titkáromat beteszem a köntösöm zsebébe, és még félálomban elindulok, hogy a tejeskávémat elkészítsem.

A konyhában azonban utamat állják. Két szőrös lény, két macska. Ketten maradtak a négyből. Sokat éltek, főleg az egyik, aki már elfelejti, hová indul és minek, szétcsúszott benne a világ. De él – és enni akar. Ahogy a másik is, akinek viszont kutya baja, ruganyos, éber és kíváncsi, pontosan olyan, mint régen volt.

Az éhes macskák kíméletlenek. A szeretet parányi szikrája sem villan a szemükben, egyetlen céljuk, hogy megszerezzék, amit máshogy nem érnek el: a dobozba zárt zsákmányt. Szövetségesüknek tekintenek, hiszen sem foggal, sem karommal nem tudják a segítségem nélkül kiszabadítani onnan, sőt, még elő is kell rágnom nekik: kis kockákra felvágni, mint a kisbabáknak, mert a parányi, egykor tűéles fogacskák elkoptak már, a zselés, puha eledellel sem boldogulnak el aprítás nélkül. Megpróbálnak elgáncsolni, teljes együttműködésben tekeregnek a lábam körül, zsörtölődnek, izé hangokat adnak ki.

Vágyakozó pillantást vetek remek kávéfőzőmre, aztán legyintek. Odamegyek a fiókhoz, ahol a késeket tartom, és előkeresem a recés élű, fanyelű kiskést. Tétovázásra nincs idő, gyötrésben nem ismernek tréfát. Lehúzom
a védőfóliát a lapos kis dobozról, néhány pillanat múlva már sissen a rugalmas, puha anyagon a kés éle: vízszintesen három, nagyjából egyforma vágást ejtek rajta, majd függőlegesen ugyanígy, végül az így képződött húskockákat beleszórom a tálacskáikba. Rávetődnek, innentől kezdve cseppet sem érdeklem őket.

Megint nem én vagyok első a sorban. Éhesek, és valószínűleg órák óta várnak rám. Rám várnak. Én vagyok a táplálékhoz vezető út, a kapu, a híd, az átjáró. Prózaibb megközelítésben kicsi cselédjük, szolgálójuk, aki
a selyempárnát, kishintót, cateringet szolgáltatja.

Amúgy szeretek cselédjük és szolgálójuk lenni. Szeretek nem első lenni a soromban, hiába tömi tele a fejemet a világ azzal, hogy értem, hozzám, nekem, rólam, számomra. Sőt, mindezt csupa nagy kezdőbetűvel. Értem, Hozzám.

Van egy levelezőtársam, nő. Egyoldalú a levelezésünk, leginkább ő ír nekem, én pedig közhelyesen válaszolgatok
(Örülök neki! Hát, bizony, így van.). Ez nem zavarja, hiszen csak két fül kell neki, hogy miért éppen az én két fülemre van szüksége, azt nem tudom. Beszámol időnként a napjairól, kérdés soha nincs a levele végén (nyilván egyáltalán nem érdekli, velem mi történik, ami nem is baj), önmagáról szóló leveleiben mindig nagy kezdőbetűkkel emeli ki magát. Így: holott Számomra, ugyanis Nekem, ezzel szemben Én). Ezen mindig megütközöm picit, máskor nevetgélek, de semmiképpen nem tudom megszokni.

Egyedül él, saját döntéséből. Nem azért, mert nem lenne kivel, ha rászánná magát, hiszen vonzó, formás darab, száz lovag indulna kivont szablyával érte csatába, hanem azért, mert így szeretné. Akarja. Ezt pedig tiszteletben kell tartanom. Nincs macskája sem, így nem tudom elmesélni neki, milyen öröm rejlik a szolgálatban, hogy királynőként is lehetünk kicsi cselédek egy nálunk kiszolgáltatottabb mellett, és hogy reggelenként tulajdonképpen milyen jó is másodiknak lenni a saját sorunkban.

A megteremtett élet

A reggeleket akkor szeretem a legjobban, ha az állandóságot élhetem meg bennük. Szinte ugyanazt iszom és eszem minden reggel – jó, reggeliből háromféle változatom van. A szokásaim rabja vagyok. Rettenetesen nehezen ébredek, hangolódom át. Legalább egy óra kell ahhoz, hogy kikapaszkodjam az álmaim szövevényes, hínáros-mocsaras világából. Ezért szoktam rá arra, hogy rögvest felébredés után írni kezdek: olyankor még közel van a tudatalatti, az álmok világa. Estére rám rakódik a nap hordaléka, szétráznak a tennivalók, a befogadott sorsok, a feladatok. A nap végén inkább már csak söprögetek magam után: amit hajnalban megírok, este csiszolgatom. Ilyenkor teremteni már ritkán tudok, túl sok
a zörej a fejemben.

Az álmaim ritkán kedvesek, szépek, hirtelen nem is emlékszem arra, hogy mikor volt szerencsém utoljára effélét álmodni. Inkább megzúznak, bedarálnak, veszítek és elveszítek, borzalmas helyzetekbe sodródom; ami nappal csak szorongat, éjszaka sokszor valamilyen lidérces forgatókönyv szerint valósággá válik. Filmszerűek, minden pici részletük kidolgozott, az álom matematikája kiválóan működik. Mondok egy példát.

A minap azt álmodtam, hogy elveszítettem valakimet, aki fontos volt nekem. Nem érte őt baleset, sem betegség, hanem azt találta ki, hogy Kanadába fog kiköltözni, és beváltja régi álmát: egy sebes vizű patak mellett fog élni, pisztrángokra vadászva. Csendesen és egyszerűen telnek majd a napjai, alig hagyva lábnyomot maga mögött. Emlékszem, volt, hogy elkapott a lázas ábrándozás engem is: milyen lehet vadvíz mellett élni az ügyességemre, élelmességemre utalva, távol a civilizációtól, szabadon, nem kötődve semmihez és senkihez. Ezt akarta tenni álmomban az is, aki ki akart költözni, hogy új közegben próbálja ki magát, új lapot húzzon a sors kártyapaklijából. Sőt, ne is húzzon, hanem új lapot rajzoljon magának.

Az álom nekem veszteséget jelentett, neki viszont lehetőséget: a megteremtett élet reményét. Amikor kézbe vesszük sorsunk fonalát, nem tekeredünk, csavarodunk tovább vele kuszán és külső erőknek kiszolgáltatva, hanem mi magunk jelöljük ki, merre tovább. Amikor mérleget készítünk, felmérjük, hogy mit akarunk megőrizni az eddigiből, és mennyire fontos az a látszólagos szabadság, amely miatt megéri lemondani dolgokról, sőt, még emberekről is. Megértettem őt álmomban, és mert igazán szerettem, azt kívántam magamban neki, hogy sikerüljön megtalálnia a békéjét. Mert aki ilyen útra indul, az valahonnan menekül. Annak nem volt jó ott, ahol. Vagy éppen ellenkezőleg: már túl olajozottan, könnyen gurultak
a kerekek, ezért szeretett volna valami nehezítést.