Lágerutazás

Holländer Margit feljegyzései
a vészkorszakról és az újrakezdésről
(1945–1946)

részlet

A bevezetőt és az utószót írta, a szöveget gondozta
és a jegyzeteket összeállította:
Huhák Heléna, Szécsényi András

Budapest, 2021

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM
Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

A borítón az auschwitzi láger térképe. Holländer Margit rajza

© Holländer Margit jogutódja, 2017
Szerkesztés, jegyzetek, bevezető, utószó
© Huhák Heléna, Szécsényi András, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017
Minden jog fenntartva

Borítóterv Hegyi Péter
Szerkesztés lépesfalvi zoltán
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 193 9

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bevezető

Egy Békés megyei fiatal lány, az 1944-ben 18 éves Holländer Margit feljegyzéseiből készült kötetet tartja kezében a Tisztelt Olvasó.

A kézírással készült füzetek 1945 tavasza és ősze között teltek meg a zsidó származása miatt Auschwitzba és más koncentrációs és munkatáborokba (Auschwitz-Birkenau, Bergen-Belsen, Salzwedel) deportált Margit soraival.

A szerző hosszú hónapokat töltött el a náci Németország lágerbirodalmában. A napló visszatekintéssel indul: a történet a csaknem egy évvel korábbi események sorra vételétől jut el az írás jelenéig, azaz 1945 áprilisáig, amikor az Amerikai Egyesült Államok hadserege felszabadította a salzwedeli tábort az SS uralma alól. Holländer Margit sorai a táborról táborra hurcolás, valamint a lágerélet mindennapjaiba engednek részletes és érzékletes betekintést.

A szerzőről és történetének hátteréről a kötet végén található tanulmány tartalmaz ismertetést. A naplószöveg forrásértékére, az átírás nehézségeire ugyancsak itt térünk ki, hiszen úgy véljük, hogy Holländer Margit emlékezése önmagában is érthető és értelmezhető történeti forrásszöveg, s a Tisztelt Olvasót nem kívánjuk a kötet elején adatokkal, háttér-információkkal és problémák boncolgatásával terhelni. Néhány fontos tudnivalóra mégis szükségesnek tartjuk e helyütt felhívni a figyelmet, ez reményeink szerint megkönnyíti a naplószöveg olvasását.

A kötet a szerző eredeti, kézzel írt feljegyzéseit adja közre, ugyanakkor egy ettől némileg eltérő, 17 évvel a háború után legépelt és e művelet során némileg átírt/kiegészített szöveg is létezik. A kéziratos és az átgépelt változatot úgy különböztettük meg, hogy a gépelt szöveget dőlt betűkkel szedtük. Utóbbit azonban csak akkor szerepeltettük, ha az jelentős tartalmi eltérést, kiegészítést mutatott az eredeti naplószöveghez képest: jellemzően értékes többletinformációk betoldását, a leírás finomítását.

A szöveghűségre törekvés mellett szem előtt tartottuk a minél könnyebb olvashatóságot is. A leírtak érthetősége, illetve a történet megtörésének elkerülése érdekében a kézirat és a gépirat összevetésekor nem terheltük a szöveget az olyan apróbb eltérésék jelölésével, mint a stilisztikai, mondatszerkesztési, szórendbeli átírások. A jelölésre érdemesnek tartott tartalmi eltérésekre a végjegyzetben utaltunk. A magyarázatra szoruló kifejezésekre vonatkozó információk ugyancsak ott találhatók.

A naplószöveg átírásánál a mai magyar helyesírás szabályait vettük alapul, a német kifejezéseket azonban Margit írásképével hagytuk meg, mert úgy gondoljuk, hogy a hangzás után leírt szavak többletjelentéssel bírnak, és hozzátartoznak a naplóíró műveltségi, kulturális hátterének megismeréséhez. A szerző által kihagyott toldalékok pótlását, a helytelen egyeztetések javítását nem jelöltük, a mondatok érthetővé tétele érdekében alkalmazott, kikövetkeztethető szövegpótlásokat [ ] közé helyeztük. Az olvashatatlan magyar és a megfejthetetlen cirill betűs szövegeket, szöveghiányokat szintén [ ] jellel jelöltük. E szöveghiányok azonban a szerző feljegyzéseinek csupán apró részletei, nem befolyásolják sem a szövegkorpusz történeti forrásértékét, sem pedig az olvasmányosságot. A kötetben szép számmal előforduló idegen nyelvű sorok magyar átiratát és nem az eredeti írásképet adjuk közre. Az ily módon átírt szöveget NAGYBETŰS ÍRÁSSAL különböztettük meg a többitől.

A kötetben szereplő rajzok, képek a szerző egykorú alkotásai, amelyek a szövegek között elszórva találhatók meg, és a kézirat szerves részét képezik. Jelen kiadásban – technikai okokból – egy Holländer Margit rajzaiból összeállított válogatást talál a Tisztelt Olvasó a kötet végi Mellékletek fejezetben összegyűjtve, utalva az ábrázolások eredeti, szövegközi helyére is.

Budapest, 2017 nyarán

Huhák Heléna
Szécsényi András

Holländer Margit
naplója

Portréfotó Holländer Margitról, 1940-es évek vége

Előszó
az 1962-ben készült átirathoz

Volt Magyarországon egy olyan idő, amikor az emberiesség volt az üldözött, lenézett, megalázott tulajdonság, és az embertelenség, a gonoszság nyert hatalmat. Itt teljesedett ki a kapitalizmus farkaserkölcse, amikor minden elpusztul, ami szép, és csak az erőszak, a farkashorda marad: ez volt a fasizmus. Annak, aki nem felelt meg a fajelmélet előírásainak, az élethez sem volt joga. Ma már mindez látszólag a múlté, de Julius Fucsik szavaival élve: „Emberek, legyetek éberek!”1 A gyilkosok közöttünk vannak, még nem nyerték el méltó büntetésüket, és nem is pusztultak még ki. Az egész világon szétszóródva, de teljes friss erőben, jólétben mint betokozott bacilusok várják az új lehetőséget, hogy vérszomjas foguk újból ártatlanok testébe marhasson. Ezt sohasem szabad elfelejteni, mert aki elfelejti, az bűnt követ el az egész emberiség ellen. E napló hiteles történet, melyet a szerzője élt át a koncentrációs táborokban. Volt fogolytársai részben élnek, de nagyobbrészt a fasizmus áldozataivá váltak. E napló eredetije íródott 1945. április 14-től 1945. október 30-ig. (A haláltáborok mártírjainak emlékére.)

H. Margit

1. füzet

Megbélyegezve

Az 1942. március 6-i dátumot nem lehet elfeledni. Ekkor jöttem fel Újpestre, nem gondolván arra, hogy mily messze esem a szülőfalumtól. Márc. 15-én már állásban voltam (tejüzemben), H. J.-éknál laktam. Istenem, mily jó is volt. Vasárnaponként a drága Ilonkámmal2 lehettem, akit legjobban szerettem a rokonok közül. Ő a Venetianer utcában lakott, és vezette húga, Annuska3 háztartását, és vigyázott a kis Bandikára.

Egy napon Annuska néni férjét elhurcolták a Mosonyi úti laktanyába.4 Hogy miért? Mert a neve lengyel hangzású, és a rendőrtiszt szavaival élve [rossz] hatással van a magyar államra.5 Az én Miksa bácsim a Mauthner-bőrgyárban6 tímár volt, ahol 25 évet becsületesen ledolgozott. Soha nem láttam ilyen kidolgozott, széles ujjakat, amibe így beleette magát a csersav. Soha nem tudta eltüntetni nyomtalanul, még körömkefével sem. Annuska nénim, az édesanyám húga, a felesége 30 évig dolgozott az Egyesült Izzóban mint fizikai munkás. Vajon miért voltak ők rossz hatással a „magyar államra”? Mert becsületes munkával keresték a kenyerüket? Soha nem vétettek a törvény ellen. Amikor elvitték, felesége önként követte gyermekével együtt. Bandika nagyon beteg lett, himlőt kapott. Gizike néni7 férje, aki őskeresztény volt, elment a gyermekért, hogy elhozza, de a gazemberek nem engedélyezték a kiadását. Bevagonírozták őket, egy cédula maradt utánuk, amit sikerült a vagonból kidobniuk. Egy fiatal vasutas juttatta el Giza néniékhez, a címzetthez. „Nem tudjuk, mi lesz velünk, Ukrajnába visznek, Bandika nagyon beteg.” 7 éves volt.

Sokkal később a nénikém beszélt egy honvéddal, aki sebesülési szabadságon tartózkodott itthon. Ő mesélte, hogy Ukrajnában volt, és látta, amint a foglyokkal megásatták saját sírjukat, és lelőtték őket. Ezek Magyarországról érkezett transzportok voltak. Anyákat gyermekeikkel együtt semmisítettek meg. Utána oltott mésszel leöntötték, és a szemtanú elmondása szerint sokáig mozgott a föld a tömegsír felett. E katona nevét soha nem tudtam meg, mivel nénikém soha nem árulta el. Részemre ez volt a náci „kultúra” bemutatkozásának első szakasza. Ekkor már kezdtem sejteni, hogy reám is vár valami megnevezhetetlen borzalom, rémség, sejtéseim fokról fokra beigazolódtak. Ekkor Ilonka néni Giza néninél talált otthonra. Szabadidőmben hozzájuk jártam, mivel édesanyámék Sanyi öcsémmel messze voltak (223 km).

Oh, akkor nem tudtam a szeretteimet megbecsülni, csak most tudom, hogy milyen elhagyatottnak lenni. Sok boldog, boldogtalan napok után egy nap vége lett mindennek. 1944. március 20-án8 a németek meglepetésszerűen megszállták Magyarországot. E naptól kezdve a mi életünk örökös rettegés, félelem között telik, mindennap várjuk az újságot, mily cikk jelenik meg a zsidókérdésről. Az utcákon, villamosokról összeszedték az embereket, internálták őket.

Akinek az orra a kelleténél nagyobb, az már gyanús. Itt szedtek le a szemem láttára egy fiatal nőt, akinek nem volt a ruháján sárga csillag. Felháborodva tiltakozott, valóban igaza volt, a nagy orr nem minden esetben igazolja a hitleri fajelméletet. Az igazoltatott nő egy rendőrtiszt leánya volt.

Minden áldott nap volt valami. Minden rossz péntek-szombat-vasárnapra esett. Először a rádiót vitték el a leventék reggel 11-kor, a telefont kikapcsolták, a kerékpárt összetörték. Egy nap megjelenik egy újságcikk, s közli, hogy minden zsidó egyénnek ki kell tűzni a sárga csillagot. Sztójay Döme, az az átkozott vette át a hatalmat.9 Egyik reggel váratlanul jött a rendelet: az összes zsidó üzletet lezárni.10 Minden jogtól megfosztva gubbasztottak otthon azok a szerencsétlenek, akik nem tehetnek róla, hogy zsidónak születtek. Ettől kezdve keserves meghurcoltatások vártak reám.

A férfiak alig mertek az utcára kimenni, akkoriban nagy bombázások voltak, a tömeget propagandával uszították ellenünk. A sárga csillagosnak nem szabadott csak a pótkocsin utazni, a csillagos férfiakat leszedték a villamosról, vitték romot takarítani, még a rabbit is.

Egyszer kezdték tárgyalni, hogy gettót kell csinálni. De sok levelet írt nekem az édesanyám, hogy menjek haza, de én nem mentem, gyáva voltam, vagy nem is tudom, mi volt velem, a vonatokról is leszedték az embereket. Pünkösd első estéjén csengettek, jön egy férfi, s azt mondja, holnap délig a lakást ki [kell] üríteni, egymásnak dőlve sírva fakadtunk, nem tudtuk, hogy fogjunk neki csomagolni.

Elköltöztünk a Dobó útra.11 Az utcán volt eset, hogy meg is dobáltak a nyilasok. A mamának, H[alász] néninek fél lába volt, és tolókocsiban ült. Később, nagy utánajárás után sikerült a régi lakás három szobájából egyet visszaszerezni, és visszaköltöztünk. Külön ajtót vágattunk a fürdőszobán, és ott jártunk be. A másik kettő le volt zárva hatóságilag. Istenem, sohasem felejtem el, súroltam a kis szobát, amikor visszaköltöztünk.

Hoz a postás egy lapot, melyben az anyám írja, hogy az apámat s a többi falubeli zsidót elvitték, internálták (Zemplén m., Csörgő). Én akkor már nem bírtam magammal, azt hittem, ezt ki sem lehet bírni, egész meg voltam zavarva. Én, aki oly nagyon szerettem az apám. Három hétre rá tudtam meg csak, hogy elvitték, rohantam otthagyva mindent Komlósékhoz, az Ilonkához, szemrehányva neki, hogy miért nem mondta meg nekem, mindenki tudta, csak én nem. Ettől kezdve egy nyugodt percem nem volt. Az anyám egyre-másra írta, gyere haza, fáj a szívem, félek, hogy szívbajt kapok. Istenem, de odáig voltam, sírtam folyton, de cselekedni nem bírtam, ahhoz gyáva voltam. Hisz ha akkor hazamegyek, ma talán az anyámmal vagyok.

A végzet mást akart

Istenem, ekkor sokszor előttem volt az, amikor 1943-ban otthon voltam az Ilonkával együtt, hogy megbántottam az én jó szüleimet, akik csak a javam akarták mindig. Én tudom, hogy rossz természetem van, de erről nem tehetek, folyton veszekedtem velük, mondtam is, hogy kár volt eljönni. Pedig amikor megtudtam, hogy hazamehetek, meg sem tudtak volna kötözni, hogy vágytam haza, s mikor hazamentem, nem tudtam megbecsülni az otthont. Szegény Édesapámnak12 egy kelés volt a tarkóján, s jajgatott, fájt neki, mi nem hittük. Az Ilonkám oly jó volt hozzájuk, az én szegény kis öcsémhez külön. Drága jó édesapám, sosem felejtem el, ott állt a kapuban, fehér kendővel volt bekötve a nyaka, s úgy sírva integetett, mintha megérezte volna. Az úton aztán sírtam, hogy Istenem, mikor látom őket, ilyen vagyok én, hamar megbánok mindent.

Újpestre érve minden a megszokott kerékvágásban ment tovább. Egyik nap kezdtek arról beszélni, hogy vidékről hurcolják el a zsidó családokat, bevagonírozva marhavagonba, mint az állatokat, ismeretlen helyre. Hogy meg voltam rémülve, amikor kijelölték a háztömböket, s oda kellett tömörülni nekünk, kiket az otthonukból kizavartak. Oh, hogy odáig voltunk, már harmadszor költöztünk az Irányi Dániel utcába, Megyerre.13 Ezzel akarták az idegeinket tönkretenni fokozatosan, ami sikerült nekik.

Egyik nap azután a barátnőm, a Róza írt, hogy az anyámékat felrakták kocsira a csendőrök, s elvitték őket, még csak beszélni sem tudott velük. Összesen 7 családot lovas kocsival hurcolták el csendőri kísérettel.14

Rögtön írtam Horváth bácsinak, hogy tudjon meg valamit, s írta, hogy Gyulán vannak a templomba tömörítve. Egy napon kapok levelet, drága jó Édesanyám írja, hogy sajnálja, hogy nem vagyok ott, jól vannak, sőt már van hozományom is, kapott 1000 pengőt Pilisnétől. A vén bestia, mikor látta, úgyis elszednek mindent, akkor adott annak, akinek nem volt jóformán betevő falatja, ő meg dúskált a földi javakban, gyűjtötte a vagyont a németeknek. Szegény Édesanyám még ott is, a megpróbáltatás órájában is csak velem törődött, hogy van-e cipőm. Ott vett cipőt, s el akarta küldeni, csak onnan már nem jöhettek ki szabadon. Horváth bácsi beszélt vele, s azt írta nekem, hogy Édesanyám jobban néz ki, mint otthon. Ezt biztosan vigasztalásképpen írta meg nekem. Édesapámmal leveleztem, küldtem csomagot, de talán meg sem kapta, fényképet is, s azt írtam, hogy Édesapám, légy erős, tűrj mindent, gondolj arra, hogy nekünk még találkozni kell. Oh, hogy örült a levélnek, ő már nem is tudta talán, hogy mi lett Édesanyámmal s az öcsémmel, szegény kis Sanyikámmal. Oh, hogy örült annak a fényképnek, mutogatta büszkén, hogy neki mily szép nagy lánya van. Ő is, mint minden Apa, Anya, azt hiszi, hogy az övé a legszebb.

Oh, Istenem, mily szörnyű volt, mikor visszajött a levél, a címzett ismeretlen, szegény Édesapám. Aztán az Anyám, öcsém is: a címzett elköltözött. S soha többé nem láttam őket. Egyetlen fénykép, mi az Apámról, Anyámról s öcsémről megmaradt, sok keserves könnyet sírtam felette. Istenem, Gizi néniék ekkor már Battonyán voltak, még el sem búcsúzhattam tőlük. A pici pár hónapos kis unokahúgom, s az Éva, Laci, hogy szeretem őket, ha soha nem is mutattam oly nagyon, az azért van, mert én nem vagyok oly természet, akik csókolják, nyalják-falják a gyerekeket, sokkal zárkózottabb voltam annál.

Istenem, nekem már nem volt senkim, csak az Ilonka, aki elhelyezkedett egy családhoz az Erzsébet utcában, még Újpesten. Elmentünk vasárnap délután János bácsiékhoz takarítani és rádiót hallgatni. Hétfőn mentem haza, csak ketten voltunk otthon, lefeküdve rádiót hallgattunk, olvastunk, ha szólt a sziréna, a pincébe mentünk. Mi sosem féltünk a bombázástól, csak egytől, a némettől (de jogosan sajnos). Az utcán, ha mentem, láttam német katonát velem szembe jönni, átmentem a másik oldalra. A nyomorultak, kiket nyilasok vezettek, raboltak, fosztogattak.

Egyik éjszaka a nyilasok elhurcolták a házibácsi unokahúgát, anyjával együtt azzal az ürüggyel, hogy titkos rádiójeladójuk van. Szegény 17 éves lányt többen meggyalázták. A nagybátyja csak nehezen tudta a karmaikból kiszabadítani. Odahozták mihozzánk, nem fogom elfelejteni rémülettel teli pillantását és cafatokban lógó fehérneműit, ahogy vigasztalták hozzátartozói. Ő csak nézett valahová, a semmibe, mint egy alvajáró. Egy évvel volt fiatalabb nálam. Mi lesz a sorsom, ki tudja? Inkább megölöm magam, ezek a gondolatok motoszkáltak az agyamban.

Bezárt lakásokban remegve vártuk a csengetést, minden neszre összerezzenve, hogy jönnek. Istenem, hogy odáig voltam, mikor egy napon odaköltöztek a csillagos házba hozzánk Halászék. Reggel jön egy zsidó levente, s azt mondja, hogy a házat ki kell üríteni. Istenem! – jajdultunk fel, meddig tart még ez a komédia? Ez az idegháború?! Ekkor legnagyobb örömömre a József utcába költöztünk, egy ugrásra a Giza néniék. De sajnos nem tartott sokáig az öröm, megjelent egy plakát, hogy zsidónak tilos keresztény házba belépni.

Póka házmester nagy nyilas volt, karszalaggal járt. Ő ugyan nem szólt érte, hogy odamentünk, de a szomszédasszony, aki állandóan küldözgetett cigarettáért és másért – azelőtt mindig segítettem neki –, kiállt az ajtóba, és magából kikelve ordította: „Piszkos zsidók, ne merjetek bejönni keresztény házba, mert elvitetlek benneteket.” Ekkor János bácsim is megkért minket, hogy többé ne jöjjünk, mert nem tud sajnos nekünk segíteni.

Ilonka, ő a Ladány-házban volt a Blankával s a két gyerekkel. Istenem, ők is mennyit költözködtek. Szegény Ilonkám, ő már akkor nem nézett ki valami jól. (Mindig látom magam előtt, mikor mentem Megyerre villamoson, s ő éppen kilépett a kapun Lenkééktől kék, virágos ruhában.) Aztán egy rendelet, hogy 12–1 [között] lehet vásárolni. Aztán egy újabb, 10–11 [között]. Aztán egy szörnyű, amikor már nem mehettünk ki az utcára. Ezek a bestia nyilasok cikket írtak, gúnyolták a zsidókat, s azt írták, mi vagyunk a szégyenfolt, zsidómentes Magyarországot akarnak. Istenem, minden rosszra el voltam készülve, de erre a borzalomra nem, ami következett. Nagybátyámnak, Jancsi bácsinak, ha panaszkodtam, mondta, hogy ő segítene rajtunk, de nem tud, inkább elmegy, kér betegszabadságot, elbúcsúztunk tőle, elutazott. Laci segített neki a csomagot elvinni. Hogy megérezte, nem akarta látni, hogy mit csinálnak velünk a nyomorult gazemberek.

1944. május 25.15 csütörtök este hangos beszédre leszek figyelmes, és megtudtam, hogy a rendőrök elzárták a kijáratot. Igen, rabok lettünk, vége mindennek. Mindenki meg volt rémülve, nem mertek levetkőzni, én sem. Én különben is kint aludtam az udvaron nyugágyban, mert annyian voltunk, hogy jobban szerettem kint. A házmester nagy nyilas, a lánya, a Manci hízelgő bestia, aki kicsalja a tyúkból a tojást is, mindenkitől csal ki mindenfélét. Első este aludtam kint, odajött a házmester, s mondta, hogy nem lehet kint aludni, menjek be hozzájuk, kijött a lánya, akkor bementem. Amellett, hogy nyilas volt, fogta ott előttem az angol híreket. Két este aludtam ott. A külvilágtól elszakadtunk, többé nem mehettünk ki. Élelmet úgy titokban a Manci meg az anyja hozott. Persze aranyért, holmikért. A bundát sem vetették meg. Az utcai ablakokat deszkával szögezték be. Ekkor már tudtuk, hogy jó vége ennek nem lesz. Volt ott egy 15 [éves] kisfiú, ilyet még nem láttam, szép gyerek volt, de egy ily okos, ügyes gyereket nemigen lehet találni, 20 évesnek nézett ki (Fruhter Pali).

Mondta nekem a K. M., hogy elvisznek bennünket, ki hitte el, én legalábbis nem. Ott ültem a nyugágyon, jött arra egy rendőr a Mancival, zseblámpával világított. Az a kis nyomorult, mindent magyarázott, hogy mi hol van. Az udvar közepén szekrények álltak tele holmikkal, áztak. Bizonyára ezekre fájt a foga, hogy magáénak mondhassa. Kérdezi, hogy én mit keresek kint. Mondja Manci, hogy nincs helyem bent, kint szoktam aludni. Elmennek. Egyszer látom, hogy keres a rendőr, odajött beszélgetni, reggel 4-ig beszélgettünk, s mondta, hogy ő velünk érez, de hát ő nem tehet semmit, s azt mondta, hogy nem tudja, mi lesz, őket azért állították ide, hogy vigyázzanak ránk, s hogy ő is kíváncsi, hogy mi lesz a vége. A sok beszédnek az lett a vége, hogy a lányságomról kezdett faggatni, és szemrehányást tett, hogy minek tartogatom azt, ajándékozzam meg őt vele. A szemét ember látta reményvesztett, szörnyű helyzetemet, és ezt akarta kihasználni, de nem sikerült, pedig örökké a nyakamra járt. Ekkor már a Katz úr rég bevonult munkaszolgálatra.

Mindenki olyan volt, mint a fabáb, akit úgy rángatnak, ahogy akarnak. Eszembe jutott Édesanyám, öcsém, kiknek 5 percet adtak csomagolásra, persze hogy semmit sem vittek magukkal. Egy jóakaratú levélíró megírta nekem, hogy mikor lökdösték fel a vagonba őket, a nagy tömegben agyontaposták az én szegény testvéröcsémet. Mit érezhetett az én édesanyám a borzalom láttán. Azt, amit minden anya érezhetett volna hasonló helyzetben. Őrületet és tehetetlenséget. Talán meg is zavarodott. Semmit sem tudtam róluk többé. Az én lelkiállapotom leírhatatlan.

Minket is el akarnak hurcolni? Mi lesz velünk? Nagyon is hamar megtudtuk. Járt Icáékhoz egy tizedes. Később az Ica mesélte, hogy őt meg akarta szöktetni. Vitt ki a munkaszolgálatosoknak levelet, pénzt, becsületes embernek látszott, mellettünk érzett, de hát parancs parancs. Jön délelőtt a Péceliné – egyetlen keresztény lakó –, hogy látta, amint a zsidókat terelték ki a városból nagy batyukkal a csendőrök. Most már tudtuk, hogy visznek. Mennyit sírtam, hogy az Ilonkáról nem tudtunk semmit, féltem, hogy nem látom őt soha többé. Szombat este jön a rendőr tizedes, ő volt szolgálatban, készüljünk el, mert reggel 7-kor itt vannak a csendőrök értünk. Ő azt ajánlja, hogy ne vigyünk ruhaneműt, csak sok élelmet. Nekiálltunk csomagolni, ki-be, ez nem kell, ez kell, őrület volt, végre 12 óra, lefeküdtünk, de már aludni sem tudtunk. Ki gondolta volna, hogy nem fogunk ily soká rendes ágyba feküdni.

1944. július 2. vasárnap, fél 7-kor verik az ajtót, kinyitni. Kinyitjuk, tele van az egész ház csendőrrel.16 Azonnal felöltözni, mindenki ki az udvarra, jött a parancs. Felöltöztünk. Név szerint szólítottak, megvolt a létszám. Újabb parancs. Menjenek vissza 10 perc alatt összecsomagolni, semmiféle táska nem lehet, csak papír- vagy ruhabatyu. Istenem, ha visszagondolok rá, még most is összeborzadok, pillanat alatt kidobáltunk mindent a bőröndökből. A csendőr ott járt, nehogy valamit eldugjunk. Még a befőttes üvegeket is összetörték, hátha eldugtuk az ékszert. Letelt a tíz perc. Kifelé – ordították. Az iratokkal mi lesz? – kérdeztük. K. J. kezéből kirántja az iratait az egyik, és ledobja a földre. Itthagyni mindent, arra úgysem lesz többé szükség. Nincs szükség, kérdeztük egymástól megdöbbenve, hisz akkor csak a halálba vihetnek bennünket. Az akkor már úgyis mindegy. Úgy, oly nemtörődömséggel tettünk eleget a parancsoknak, mint amilyen közömbösen mennek a marhák a vágóhídra. (Gance-gál.)17 Vártuk, mi lesz.

Kisorakoztunk az udvaron a batyukkal. Pénzt, minden ékszert, bejelentett értéktárgyat leadni, akinél találnak valamit, azt agyonverik. Ki mert ellenkezni? Senki. De mégis volt, aki próbált valamit elrejteni. Egy kis párnában volt 3000 P18 bevarrva Halászéknak. El próbáljuk hozni? Ne? Inkább ne! Belökték a bokrok közé. A csendőr, az egyik, az nagyon rendes volt, megengedte, hogy visszamenjünk ennivalóért, sőt titokban ő is hozott ki.

Álltunk, s egymás után folytak a motozások, be kellett az egyik lakásba menni, s ott motoztak. Egyszerre a rádió a házmesternél megszólal: légoltalom, vigyázz! Budapest! Abban a pillanatban a szirénák is megszólaltak. Oh, Istenem, csak megszabadítanának bennünket! A csendőrök tanácskoztak, levigyenek-e bennünket a pincébe vagy nem. A végén csak levittek. Természetesen saját magukat féltették. Én, aki a legnagyobb bombázásba sem mentem le a pincébe, mert mindig én maradtam fent a kapu aljában H[alász]néval, mivel a tolókocsit nem tudtuk levinni, most kénytelen voltam lemenni. Csak azért imádkoztam magamban, hogy csak esne egypár bomba véget vetni mindennek. A jó Isten nem akarta. Azt akarta, hogy szenvedjünk egész életen át. Igen! A pár rosszért az egész.

A bombázásnak vége! Mindenki fel! Jaj, mily nehezen vánszorogtunk fel. Újra kezdődött a motozás. B. I.-né nyilas motozónő nagy igyekezettel tevékenykedett. Előzőleg a szemem láttára a konyhánkból egy kiló rizst a szatyrába tett. Mi következtünk, kidobáltak a batyuból mindent, ahogy jólesett nekik. Aztán beküldtek egy szobába, ahol 1 nő, 1 férfi volt, meztelenre kellett vetkőzni, a nők nemi szervét még a tisztulási folyamat dacára is megnézték (arany után kutatva). S úgy néztek át minden ruhadarabot, hogy nincs-e elrejtve pénz vagy ékszer. A kabátzsebben volt 3 fillér, kikérdezte a férfi, nem dugtál-e el valamit. Nem. Megzörgette a zsebet, hát ez mi? Minek ez? Ahová maguk mennek, ott úgysem kell semmi. Ezt az érzést, amit éreztem, papírra vetni nem lehet.

Amikor kijövünk, gondolkodunk, hogy kellene visszaszerezni a párnát a pénzzel. A Katz M-val ketten cipeltük a batyukat a bokor felé, ott aztán hangosan jajgatott, mint aki rosszul van. Én segítettem. Hopp, megvan, hogy szerezzük meg a párnát. Meglöktem, ráestem, akkor a bokorban megfogtam a kispárnát, feltápászkodtunk nagy nyögve. De végre a kezünkben volt. Valósággal színészi teljesítmény.

Kint a csendőrök már sorfalat álltak. A szomszédból jajgatás, nyögés, verés hallatszott, mi oly közömbösek voltunk, mintha ez természetes lenne, hogy ennek így kell lenni. Aztán következett a kivonulás. Istenem, mikor kiléptünk az utcára, ahová 4 nap óta ki sem nézhettünk, mert még az ablakokat is beszögelték, borzasztó volt. A tömeg mindenfelé gúnyosan nevet, vagy sajnálkozik. Az egyik ismerős férfi pont erre jött kerékpáron, látásból ismertem, a városházánál altiszt. S láttam, hogy könnyek jönnek a szeméből. Úgy látszik, még nem veszett ki mindenkiből az emberi érzés.

Szegény, szerencsétlen, béna Halászné, ő volt a legnyugodtabb köztünk. Ketten toltuk a tolókocsit a H. Klárival. Sosem felejtem el azt, amikor kiléptünk, az egyik csendőr azt mondta, hogy úgy nézzetek itt körül, hogy ide soha többé vissza nem jöttök. Az az út, vasárnap délelőtt, azt hittem, a szívem kiszakad. Visszanéztem az Árpád úti ház felé. Szegény Ilonkám, látlak-e még? Végig az utcán mindenütt pakoltak, keserűen néztünk egymásra. Eszembe jutott, amit a csendőr [mondott], az őseink egy batyuval jöttek be, most úgy minket egy batyuval löktek ki.

Nagy nehezen mentünk ki az állomásig, ahol marhavagonok álltak. Istenem, mi lesz? Hát igaz az a rémség, amit nem tudtam elhinni (visznek). Lökték fel az embereket, ütöttek, vertek. Büdös zsidó, ordították, dögöljetek meg. Nem számított, gyermek, terhes nő vagy aggastyán, mindenkinek jutott az ütlegekből. Mi már nagy nehezen felmásztunk. Oh, sosem felejtem el, hogy húzgáltam fel a csomagokat. Egy szerencsétlen, 70 év körüli, beteg öregemberre hogy rávágtak, mert nem bírt felmászni, úgy ráncigáltam fel. Istenem, hogy hörgött, azt hittem, vége van. Halász nénit tolókocsival kíméletlenül rakták fel. Ránk zárták az ajtót. 120-an egy vagonban, majd megfulladtunk, pokoli meleg volt. Sokáig álltunk az angyalföldi pályaudvaron, mert közben riadó volt. Őreink szanaszét futottak, amint egy résen láttam. Egyszer aztán elindultunk, hogy hová, arról fogalmunk sem volt. Azt mesélték, hogy Kassára, de sajnos másképp volt. Este, rengeteg ide-oda menés után megérkeztünk. Kiszállás – ordítozták.

A budakalászi téglagyár rémségei

1944. július 3.

Majdnem szomjan vesztünk, egy csepp vizet nem kaptunk (30 fok Celsius). Kiszáradt gégével, kicserepesedett szájjal másztunk le. Rengeteg ember, mindenfele vizet kínáltak, mohón estünk neki. (A szomjúságnál rosszabb nincs.) Ezt a poklot sosem lehet elfelejteni. Ekkor mondták, hogy az összes újpesti itt van.19 Nem bírtam nyugton lenni, hisz Ilonka is itt van akkor valahol. Kerestem, de nem találtam, nagyon sötét volt már. Egy csomó téglarakás tövében egész éjjel ültünk, csak a gyerek Zsuzsi feküdt. Azt hittük, ennél rosszabb nem lehet. De sajnos lett. Végre reggel lett. Reggel? Itt már 3 órakor reggel volt. Összetörve és az álmatlanságtól kábultan elindultam ismerősöket keresni. A tömegben, mely ide-oda járkált, céltalanul egymást lökdösve, egész véletlenül megpillantottam Ilonka nénimet. Úgy meg volt törve az arca, mintha az édesanyám arcát láttam volna. Rohanok hozzá, Ilonkám, itt vagy? Én veled akarok lenni, együtt akarok veled szenvedni, ha kell. Nagyon örültem a találkozásnak, láttam, hogy Ő is örül neki. Hiszen a családunkból csak ketten voltunk, a többiek ki tudja, hol voltak ekkor már.

Sínpár vezetett keresztül az egész gyáron, ami között nekünk nem szabadott menni, csak a németeknek. Hogyha valamelyikünk vétett ez ellen a szabály ellen, akkor már csattant is a pálca vagy más ütleg. Ütöttek minket lépten-nyomon, ahol értek. És amivel csak tudtak. Ilyen állati körülmények között még a meglévő emberi méltóságunkat is ki akarták belőlünk irtani. Megkövetelték tőlünk a katonás fegyelmet. Vigyázz! – kiáltották, akkor nekünk vigyázzban kellett állni. Ez a csendőr közeledtére már nem volt kötelező.

Nagyon borús volt az idő. Az oldalt nyitott, tetőfedővel ellátott téglaszárító fészerekben nem volt hely az emeleti részen sem. Éjszakára, mivel más megoldás nem volt, így téglákat raktunk le a kőrakás mellett az udvaron, s ezekre feküdtünk le, hogy mégse puszta föld legyen alattunk. Istenem, amikor éjszaka kezdett esni, s ott álltunk vagy ültünk a vizes földön átázva, alig várva a reggelt. (Szegény Ilonkám.) Bár haltunk volna meg ottan, sóhajtottuk. Szökni! Ahhoz nem kellett semmi ügyesség, de én hülye meg sem próbáltam, pedig könnyen lehetett volna. A vicinális20 ott ment el a téglagyár előtt. Láttam, hogy egy fiatalember, közülünk való, felugrik a robogó kocsira. Őszintén örültem neki, hogy talán sikerült neki megmenekülni. Másnap egy újpesti orvos kísérelte meg a szökést, és még ketten. Mind a hármukat agyonlőtték a németek. Ott feküdtek holtan az árokban több napon át. Bizonyára elrettentő példát akartak statuálni. A németek és a csendőrök közösen őriztek minket.

A WC, arról jobb nem is írni, az rettenetes volt. Latrina, most először hallottam ezt a szót. Ez úgy volt elhelyezve, hogy férfi és nő szinte közös latrinára járt. Olyan közel volt egymáshoz a két latrina, hogy egymást látták a férfi és a nő. Erre a helyre is úgy tudtunk eljutni, hogyha hajnalban elkezdtük a sorállást, akkor talán 9 órára reánk került a sor. Sokszor rosszul lettünk, ezek a helyek minden irányból jól láthatók voltak, mivel fent, magas dombon voltak felállítva. Akkor már majdnem sikerült kínzóinknak belőlünk a szégyenérzetet kiirtani. Kaján röhögéssel nézték kínjainkat, szenvedéseinket. A latrinán alánk néztek, és fényképeket készítettek rólunk, ahogy dolgunkat végezzük. Hányszor rosszul lettem Ilonkával együtt, s nem akartam menni. Olyanok voltunk, mint az állatok.

Vízhez nehezen lehetett jutni. 2 órai sorban állás után kaptunk egy kis vizet. Mosdásról szó sem lehetett, hisz nem volt hely, hol mosakodtunk volna. Istenem, de szörnyű piszkosnak éreztük magunkat. Az embereket folyton hozták. Legalább 30 000 ember volt tömörítve.

Egyik reggel az a hír járta, hogy kutatás lesz. A H. Klári nagyon megijedt, mi lesz a pénzzel a kispárnában. Mondta, hogy menjek el vele, égessük el. Már 4 óra volt, mindenfelé égett a két téglából készített tűzhely, kinek volt mit főzni s esze is, az főzött, mi spóroltunk (a németeknek). Klári szedte ki a pénzt, s mondja az egyik asszonynak, hogy ő fog tüzelni, persze az nem tudta, hogy minek köszönheti a váratlan segítséget. Talán még sosem láttam ennyi pénzt egy rakáson, hogy fájt a szívem, hogy el kellett égetni. Ezután elhatároztam, hogy Ilonkával fogok együtt maradni. Ekkor felköltöztünk a padlásra, mert az első transzport elindult valahová az ismeretlen messzeségbe. Azt mondták, akit lent találnak, azt elviszik, mi még nem akartunk menni, ezért felmentünk. Reménykedtünk valami csodában, hogy talán megmenekülünk.

A kórházat kezdték vinni. Istenem, erről még nem is írtam, az rettenetes volt. Ez a kórház minden elképzelhető gonoszságot felülmúlt. Szerencsétlen beteg aggok a földön bokáig süppedő homokon, porban egy rongydarabon feküdtek, sárgán, rettenetes soványan, sebesen vagy összeverve. Igen, mert ezek a vadállatok összeverték azt, aki útjukba akadt. Fiatalok, férfiak, nők. Magatehetetlen idős emberek fetrengtek a porban, könyörgő szemekkel néztek, de nem tudott senki rajtuk segíteni. Akik tudtak volna, azoknak nem volt érdekes ez. Sem kötszert, sem pedig gyógyszert nem adtak ezeknek a szerencsétlen embereknek.

Sosem felejtem el. Én ott voltam a kórházban Halász néninél, fele kórház, másik felében laktak (nyitott oldalú fészer). Középen fél méter magas deszkával volt kettéválasztva a fészer. Éppen kenyérosztás, reggeli volt. Egy szerencsétlen agg utolsó óráit élte, a porban hentergett, már rongy sem volt alatta, ott halt meg a szemem láttára. A jó isten szerette, hogy elvette. Tetemét még sokáig ott hagyták a forróságban. Vajon az én szüleim, testvérem merre szenvednek? Szegény Magdát, az unokatestvéremet súlyos betegen rakták fel a kocsira családostól. Életemben egyszer láttam az anyám bátyját, az ő édesapját s anyját, vajon látom-e még őket?

Jegyzetek

Holländer Margit naplója

1Julius Fučík, a Gestapo által 1943-ben kivégzett, cseh kommunista újságíró könyvének címére utal.

2Margit anyai nagynénje.

3Szintén Margit anyai nagynénje.

4A főváros VIII. kerületében lévő, 1888-ban megnyílt Mosonyi utcai fogház és toloncház a legnagyobb budapesti börtön volt. Gyűjtőfogházként is funkcionált, ahonnan a rabokat továbbszállították.

5Az 1941 nyarán hontalannak minősített, kitoloncolt zsidó családok között több száz újpesti lakos volt, köztük olyanok, akik rendezett állampolgársággal bírtak. Nagy részüket, hozzávetőleg 11 ezer embert augusztus végén Kamenyec-Podolszkijnál tömegsírokba lőtték. Erről bővebben lásd: Gellért Ádám – Gellért János: Az 1941. évi kőrösmezői deportálások. A kitoloncolásokat jóváhagyó minisztertanácsi döntés háttere. Betekintő, 2012/2. http://www.betekinto.hu/2012_2_gellert_gellert. Letöltés: 2017. július 16.

6A Mauthner Testvérek és Társai Bőrgyár Rt. a Váci út 40. szám alatt, Újpesten működött 1862 és 1948 között. A Váci út gyáraiban, így itt és az Egyesült Izzóban dolgozott a mintegy 20 ezer fős Pest vármegyei település izraelita lakosságának jelentős része.

7Margit anyai nagynénje.

8Helyesen: 1944. március 19-én.

9A német megszállás után, március 22-én Horthy Miklós kormányzó a szélsőségesen nácibarát berlini magyar követet, Sztójay Dömét nevezte ki kormányfőnek. Kabinetje a következő hetekben a már érvényben lévő „zsidótörvények” és helyi rendelkezések mellé további 121 zsidóellenes tárgyú rendeletet adott ki, amelyek a zsidónak minősítetteket diszkriminálták, és az életlehetőségeiket drasztikusan korlátozták. Ezek között szerepelt, hogy a zsidónak minősített állampolgároknak április 5-től 10 × 10 centiméter átmérőjű kanárisárga csillagot kell viselniük a ruhájukon. Lásd összefoglalóan: Karsai László: A magyarországi zsidótörvények és rendeletek. In: A holokauszt Magyarországon európai perspektívában. Szerk.: Molnár Judit. Balassi Kiadó, Budapest, 2005, 140–163.

10Az 1944. április 21-én kiadott, azonnali hatállyal életbe lépő 50.500/1944. k. k. m. sz. rendelet értelmében a zsidók üzleteit bezárták, árukészleteiket a helyi hatóságok zár alá vették.

11Helyesen: Dobó utcába.

12A naplóíró egyes szavakat – itt lásd édesapám-Édesapám – váltakozva kis- és nagybetűvel ír.

13Ma Budapest IV. kerületében.

141944 áprilisában Dobozon öt családot és két egyedülálló személyt, összesen 16 olyan embert vettek nyilvántartásba, akik a hatályos törvények értelmében zsidónak voltak tekintendők. Randolph L. Braham: A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája I–III. Park Könyvkiadó, Budapest, 2007, I. 230.

15Az átiratban – tévesen szintén csütörtöki napként – 1944. június 25. szerepel, ez a valószínűbb dátum.

16Az újpesti zsidóság jelentős részét július első napjaiban valószínűleg Nagyváradról érkező csendőrök deportálták brutális körülmények között. Randolph L. Braham: A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája, i. m., II. 886–887.

17Helyesen: ganz egal (németül), teljesen mindegy.

18Pengő.

19A budakalászi téglagyár a környező települések zsidó lakosságának gyűjtőtáboraként funkcionált.

20Helyiérdekű vagy elővárosi vasút.

Tartalom

Bevezető

Holländer Margit naplója

Előszó az 1962-ben készült átirathoz

Megbélyegezve

A végzet mást akart

A budakalászi téglagyár rémségei

Az út, honnan nincs visszatérés

Auschwitz, a földi pokol

Brezinka-báden, fertőtlenítve

Napi teendőink

A célappel borzalmai

Sorozás

Ilonka nélkül

Az utolsó sorozás

Kifelé a pokolból

Belzen-Bergen56

Út a szabadság felé

1945. újév

A szabadság felé

Felszabadulás

Végre szabadon

A lágerek sorozata

A bergeni láger eseményei

Forrongás

Haza az új élet felé

Otthon

[Budapesttől battonyáig]

Jegyzetfüzet

Emlékkönyv

Utószó

Jegyzetek

Mellékletek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0