Fekete Dávid

Villanások

Copyright © Fekete Dávid

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Borítóterv: Kardos Gábor

Szerkesztés/korrektúra: Vasi Eszter

Tördelés: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-01-7

Soraya Kiadó, Farmos, 2023

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

www.facebook.com/feketedavidiro

Kövesd a Soraya Kiadó Facebook oldalát, vagy

iratkozz fel a YouTube csatornára, hogy

elsőként értesülhess újdonságainkról!

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

Tartalomjegyzék

Előszó

A tér

Tíz év ide, tíz év oda

Minek?

Az írógép

Vöröslő gyász

Mocskos

Nem baj, hozzád vagy hozzám?

Túl jó

Fűnyírás

Figyelj csak

Kín

Megszokás

Sóhaj

SKANDALLUM!

A nagy ő

Semmi gond

Gyufa

Így megy ez

Kör

Rutin

Mindenek

Bor

Celebvilág

Metamorfózis

Milyen szép

A kastély

Hullaszag

Hogy tetszik lenni?

Maradtam

Elhervadnak a virágok

Lényeg nélkül

Sokat gondolkodom

Róbert pillanatnyi boldogsága

Akkor. Ott.

Megváltozom

Egy év

Néhány év: egy pillanatnyi fehérség

A bizonyosság

Egy út

Egyszer vagy itt

Minden

Zseni zsenit szül

A dám

Ne haragudj

Csitrik

Hozol nekem meglepit?

Most mégis miről beszélünk?

Sarlatánok

Találkozások

Vén fiatalságom

Előszó

végre kimásztam az ágyból – halvány szédülés – túlnőtt a köröm a kislábujjamon – a tévéállványra raktam sört – megláttam – két söröm van – mondtam a fogasnak – kettő! – vagyis – inkább egy – két fél söröm van – mondtam a függönynek – közben tétova tánclépéseket tettem – néhányat előre – néhányat mindenfelé – az végülis egy sör – az sem rossz – mondtam a falnak – nem is rossz – mondtam a kéménynek és megveregettem a vállam – nem is rossz – mondhatni jó – ha van olyan – gondoltam – majd ez jó lesz ide – ez jó lesz majd előszónak – mondtam a hatvanezres havi hitelemnek – jó lesz – mondtam a négyszázezres tartozásnak – és felnyitottam őt.

A tér

– Olyan, mint a faszom, csak kisebb – csendül fel a szó a kora délutáni forróságban. A klímaszerelő szaki legyint társára, majd megfordul és öles léptekkel indul el, a kábelköteget közben egyik válláról a másikra pakolja, bakancsával belerúg egy kavicsot a feltört betongödörbe.

A padokon, mint a verebek, ülnek a népek. Nem újdonság számukra ez a szöveg. Általában hajléktalanok, közmunkások és punkok ütik agyon az órákat ott. Néha valami különös kevercs is összegyűlik. A paletta igen színes: metroszexuális álértelmiségi, gót tizenéves lány, depressziós, egyszálbél kölykök. Általában jól megférnek egymás mellett. A punkok bömböltetik a zenét és olcsó sörrel koccintanak, a közmunkások sorra gyújtják a töltött cigit, a hajléktalanok meg, miután visszatértek a bokorból, ami – mint az ismeretes – közvécéként funkcionál, illetve hébe-hóba glory hole-ként, de ez most lényegtelen. Szóval a hajléktalanok meg szépen ülnek, alszanak, várakoznak. Várják a csodát, vagy tán ők sem tudják, hogy mire várnak, annyira megszokták már a rostokolást, hogy nem tudnak mást tenni, csak várni. A népek cserélődnek körülöttük, ők viszont rendületlenül várakoznak.

Nem ritkaság errefelé a trágárság, általában megmaradnak a kiabálásnál, néha hajtépésig fajul a dolog, és csak tényleg nagyon kevésszer villannak fel a fények. De aztán mindenki halad tovább, nincs itt semmi látnivaló, kérem. Persze, mindig vannak bámészkodó, agresszió-turisták, de ők meg tovább állnak, ha vége, elmennek máshova, mondjuk a buszpályaudvarra, ott jobb a trip.

Érdekes tér ez, remekül össze tud gyűlni mindenki. Kisváros ez, ennyi maradt a szocióból, az arra éhezőknek. No, persze a már említett buszpályaudvar még egy igazán érdekes környék, viszont az nem a központban van, ez az igazi, az origi’. És itt tényleg jól érezheti magát a magának való, hiszen, ha esetleg jut neki egy szabad pad, órákon át ingyen nézheti a műsort, a szűrőig szítt cigaretták zuhanását, érezheti az olcsó sör szúrós, savanyú szagát, és a többit.

Azért is érdekes még ez a tér, mert dupla élvezet. A padokon ülők bámulják az arra közlekedőket, már ez magában élmény! Látni az arcokat, pláne hallgatni a megjegyzéseket. Járnak erre mindenfélék: bankárok, tanárok, újságírók, eladók, segédmunkások, felszolgálók, szakik. Ezek esetleges interakciója a cseresznye a tortán, megismételhetetlen, megfizethetetlen. Kettő a semmiért!

Aztán a szaki bemegy a boltba, az ebédszünetből visszatérnek a melósok, beindítják az ütvefúrót, a népek szuszogását elnyomja a monotónia. Mire felérek a szerkesztőségbe, magamra öltöm a sznob, álértelmiségi álcát, s csak fél füllel élvezhetem az ablakon beszűrődő magyar valóságot.

Tíz év ide, tíz év oda

Általában próbált láthatatlan maradni. Vagy, ha az nem sikerült, próbált úgy helyezkedni, hogy ne zavarjon, akadályozzon senkit. Inkább másik parkolót keresett, de nem akart másik autó mellé beállni. A falak mellett sétált, minél gyorsabban, minél kisebb zajjal. Magára csukta az iroda ajtaját, mintha ott se volna. Otthon mindig végighallgatta az asszonyt, egy-egy okéval konstatálta a dolgokat, nem vitatkozott, nem szállt szembe, meghallgatta, feldolgozta, lezárta. Otthon is fülhallgatóval nézte a filmeket, hogy az asszonyt még véletlenül se zavarja. Az ágy szélére húzódott ki, nehogy kellemetlen legyen, hogy testhője, vagy szuszogása miatt ne tudjon pihentetően aludni a párja. Persze, amikor már elaludt, horkolt is bőszen, de nem tudta irányítani magát, rendre az asszonyhoz közel ébredt. Aztán felkelt, lábujjhegyen mászott ki a konyhába, inkább hidegen itta meg a másnapos kávét, ne kelljen beindítani a mikrót. Az erkélyen gyufával gyújtotta meg a cigarettáját, ne bosszantson senkit az öngyújtó kattogása, és a füstöt mindig próbálta úgy fújni, hogy a szomszédokat ne zavarja. Fölötte szerencsére nem lakott senki, ezért jó ideje próbálta arrafelé irányítani a füstöt, de amíg nem tudta ezt, mármint, hogy üresen rohad a lakás, nagyon zavarta, hogy minden egyes cigaretta füstje felfelé száll. Egy időben meg is próbálkozott az e-cigivel, de azt már nem bírta elviselni, így, sajnos, stresszben tobzódva kellett dohányoznia az erkélyen. Amikor a kávé után a toalettre ült, mindig próbálta nagyon óvatosan megoldani, nehogy egy hangosabb fing bárki kedvét szegje.

Aztán mindez megváltozott. Egyről a kettőre. Mintha elvágták volna. Mikor kiderült, hogy minden odaadó próbálkozása ellenére, az asszony bizony másfél éve mással hál. A szerződés az ő nevén volt, így a nő költözött el. Tíz év után újra egyedül állt az albérletben, ami meglehetősen üresnek tűnt, mindent elvittek. Csak a jól megszokott dolgok maradtak, az ágy, a rozoga, nyekergő fotel, a nyikorgó szekrény és a könyvespolcok. Ennyi maradt tíz év együttélés után. Semmi több.

Felkelt reggel, ledarálta a kávét, közben rágyújtott a lakásban. A kávéfőző üvöltött. A fotel nyekergett. A toalett zengett.

Beállt abba a parkolóba, amibe mindig is akart, a legjobb parkoló volt a környéken, épp ezért mindig tömve is volt. Leparkolta rozsdaette Suzukiját a mazdák és mercedesek közé. Felemelt fejjel, kényelmesen sétált be az irodába, ahol hangosan köszönt a munkatársaknak. Sőt! Ennyi év után még a konyhába is kimerészkedett, életében először. Mindenki furcsállotta a dolgot, a kollégák összenéztek, susmorogtak.

Amikor hazaért, ledobta a gönceit, táskájából kipakolta a söröket a hűtőbe, egyet magánál tartott, beült a fotelba, bekapcsolta a tévét, jól felhangosította, a söröskupak a földön landolt, a kommentátor pedig felolvasta a csapatok összeállítását. Mint régen. Újra olyan volt minden, mint tíz évvel korábban. Csak éppen tíz évvel később.

Minek?

Lehuppant az ülésre. Azonnal elővette táskájából a céges telefonját és a régi fülhallgatóját. Az a füles sokkal régebb óta szolgálta már őt, hosszabb ideje számíthatott rá, mint bármelyik nőjére. Zalán ugyanis éppen egy hároméves kapcsolat befejezte után döntötte el, hogy meglátogatja régi ismerőseit az egyetemvárosban. Ezért szállt fel a buszra azon a péntek délutánon. Kikereste éppen aktuális kedvenc albumát, majd kitekintett az ablakon. Ilyenkor mindig valami szomorú filmbe képzelte magát. Ezúttal viszont nem. Ezúttal inkább a vidéki valóságba, amiben létezett. A falusi kisváros, városi falu, ahogy mondani szokták arrafelé, úgy szippantja be az embert pillanatok alatt, hogy esélye sincs elmenekülni üszkösödő karjai elől. Lerántja az embert, bele a sűrű posványba. No, de, gondolta Zalán, most már nincs semmi, ami itt tarthatná. Öntudatra ébredt, sokadjára már. Átszakítja a burkot, kimászik a méhből, megszületik ő. Már szinte látta is maga előtt, érezte a szívott sodort cigaretta keserűjét, a két literes Kőbányai savanyúságát a szájában. Látta, ahogy kiül a panel erkélyére, a hatodikról lenéz a kátyús járdára, és közben rohadtul szorong és depressziós, de mindez nagyon jó neki, sőt, ez a lételeme, hiszen ebből a frusztrációjából fizeti majd az életet. És majd lesz egy szomszéd a szemközti panelban, akivel ugyan soha egy szót se szólnak egymáshoz, de mindig intenek majd a déli kávé közben. És néha majd átjönnek a haverok, megtelik a hamutál újra és újra, és szisszen a kupak a barna műanyagflakon száján, és ők meg keserűn nevetnek majd minden nyomorgató, önsorsrontó szarságon. Meg lejönnek az életről örökre, vagy úgy négy és fél órára, mert rájönnek, hogy minden szar, semmi nem jó, ez a balkán, ez a mély magyar valóság. A pékség lépcsőjén zombuló herbálos cigány, a kannás bort nyakaló agresszív hajléktalanok, a saját véleményburkában élő agymosott, a kádárkort visszasíró nyugdíjasok, azok a csúf műanyagszatyrok, csak úgy magukban. A reggeli pálinkás fogmosás, a tülkölés, dudálás, gumiszag, a szmog, azok, akik a pénztárnál az utolsó utáni pillanatban kezdik el keresni a bukszájukat, az, hogy ebben a kisvárosi faluban nem lehet újságot kapni, az, hogy minden ingyen kell. De ők, a panelban szorongó értelmiségiek mindezt felhasználják, s megírják, s formálják a közbeszédet, legalábbis, azt hiszik, de nem remélik, úgy akkor fogyna a téma és az inspiráló frusztráltság. Szóval csak módjával. És már látta is maga előtt mindezt, és hallotta azt a keserédes zenét, amit mondjuk Mansell írt csak ehhez a kisfilmhez, és a fade out után egy Kerouac idézet tűnik majd fel, mondjuk az, amiben élete filmjéről beszél, de talán az túl szájbarágós lenne, – gondolta ekkor Zalán, ezért tovább morfondírozott – talán a „lélek zabál lelket az általános ürességben” jó lehet, hiszen sejtelmes, művészi, és lazán ugyan, de kapcsolódik is a témához. De akkor már inkább a film elejére kellene beilleszteni. Úgy érthetőbb. Igen, az elején, lassan bekúszik a hang, az a keserédes dallam, lassan feltűnik a felirat, egy nagyon mély, dörmögő hang tolmácsolja, majd ott vannak ők az erkélyen.

Ekkor valaki megérintette a vállát. Ránézett az idős, nyolcvan körüli kopasz, vékony öregemberre. Elvette a táskáját az ülésről, az öreg nehezen ült le. Biccentett Zalánnak, majd azon nyomban elaludt.

Zalán összehúzta lábait, megkereste a pozíciót. Viszont ez a kis közjáték kizökkentette. Úgyhogy csak nézte a folyamatosan a buszpályaudvaron ténfergő Lacikát, aki negyven körül járhatott, százharminc kilósan egy ötéves eszével vegzálta a várakozókat. Az önkormányzat inkább felvette Lacikát nyilvános vécét takarítani, hogy legyen értelme is annak, hogy ott van. És elszomorodott, mert úgy gondolta, Lacika egyébként egy kedves, ártatlan ember, akit a társadalom megbélyegzett, mert más, mint amilyennek akarják. Ez a társadalom – gondolta Zalán – a kirekesztés, a PC, a gyávaság és a félelem.

Ekkor az öreg felhorkant. Zalán pedig roppant kellemetlen, savanyú szagot érzett. Megnézte a cipőjét, de nem arról jött. Az öreg tátott szájjal aludt. Ártalmatlanság, melegség sugárzott az arcáról, ahogyan, mint egy gyermek, szendergett. Ez a valóság, nincs filmzene, nincs vágás és nincs újraforgatás. Mind így járunk, gondolta Zalán. Minek erőlködünk hát?

Az írógép

Visszakérdezett a fickó, hogy mire kell nekem az írógép. Nem is értettem a dolgot, hát, mire kellhet egy írógép? Visszaírtam rá, hogy írni, nyilván. Küldött egy okét, írta, hogy tíz perc múlva megérkezik, majd menjek le a parkolóba. Válaszoltam, hogy rendben, s ennyiben hagytam. Szóltam Tominak, hogy jöjjön már le, ha esetleg el akarna rabolni valami beteg állat. Tomi nagydarab volt, vagy százötven, mármint kilogramm, meg csaknem két méter magas is. Bólintott, aztán vártunk. Sodortunk egy-egy cigarettát és lementünk a kollégiumi dohányzóba, pacsiztunk pár emberrel, és vártam a jelzést. Otthon volt írógépem, kettő is, az egyiknek a szóköz billentyűje viszont feladta a szolgálatot, a másik szalagja pedig igencsak fakult, bár nem a sok használattól. Sosem tudtam én sokat írni, mindig röviden, lényegre törően, ami meg, hát úgy is lejöhet az olvasónak, hogy fantáziátlanul vagy nem túl kreatív módon. Nincs is ezzel baj. Mindenki magának. Ugye. Szóval volt otthon két gép, de a kóterban nem, és hát kellett valami, mert nem írtam jó rég akkor már, valahogy annyira hozzászokik az ember mindenhez, és az a három kisregény azért csak a jó öreg táskáson íródott. Így hát, mivel nem is foglalkoztam az írással igazán, meg nem is voltam egyedül, hogy fordíthassak rá elegendő időt, hát nem írtam inkább. Viszont nyertem egy kis lóvét a fogadáson, szóval elhatároztam: veszek egy gépet. Ráadásul a fickó azt mondta, pár ezerért nekem adja, mert náluk csak a helyet foglalja a cucc, meg amúgy is, nem tudott válaszolni, működik-e. Szóval úgy voltam, hogy jó lesz, kétezerért olyan regényt írok majd rajta a hétvégén, hogy mindenki beszarik. Mert máskor nem nagyon lehet. Huszonhét szoba, szobánként három ember, s mind együtt, mindenki mindenkivel, ha csukva az ajtó, nincs bent levegő, meg amúgy is, milyen dolog az! A végén még lemarad szerencsétlen valami jóról. Szó, ami a szó: csak azokon a ritka hétvégéken lehet ott írni, amikor a java hazamegy, a maradék meg tanul, avagy inkább másnapos sebeit nyalogatja besötétített szobájában. Én pedig elhatároztam, hogy megírom azt a regényt, AZT, ami jó lesz.

***

A telefon csak nem csipogott. Már a második cigit tarháltuk a havertól lent, sőt a sörébe is bele kellett innom, úgy izgultam, és egyébként is: utálok várni. Utálom a totojázást. Utálom a totyogást, a lassúságot. Jöjjön, hozza, adja a kezembe és heló. Rövid, de annál hasznosabb barátságunknak vége. De csak nem akart csippanni az a szar.

Szegény Tomi, lassan órája lesz, aztán itt sül velem lent, várva egy kurva írógépre, amihez neki semmi köze. Kissé megsajnáltam. Gyakran sajnáltam meg embereket, mikor épp olyanom volt. A nagyon vastag lencséjű szemüvegeseket, a nagyon szép lányokat, és a nagyon csúnyákat is, a fogyatékosokat. No, nem sokszor, nem gyakran fordult ez elő, de mi tagadás, volt rá példa. A villamosokon egy élet zajlik le olykor.

Csörrent a telefon. Megindultunk Tomival, a csikket, akár egy Guy Ritchie filmben elpöcköltük, és kimentünk a parkolóba. A középkorú, tipikus apafigura fickó, sörhassal, kopaszodó tetővel épp kiszállt a kocsiból. Intettünk neki.

– Mire kell ez nektek?

– Hogyhogy mire?

– Hát, ez?

S ekkor bemutatott a hátsó ülésre. Egy igazi, hatvanasévekbeli, távirati, ipari írógép nyomta le a kocsi rugóit. Sandán kacsintott felém a vas.

– Hát, nem erről volt szó – mondtam.

– Dehogynem.

– Nem, normális írógépről.

– Ez az.

– Nem.

– De. Ez az.

– Jó, és működik?

– Honnét tudjam?

– Akkor most, hogy fizessek ezért?

– Sehogy. Tiétek lehet ingyen. Én nem viszem már vissza.

Azzal a lendülettel kikapta a kocsiból és a karjaimba rakta. A derekam szinte beroppant a súlya alatt. De ő csak beszállt a kocsiba és elhajtott. Még köszönni se volt ideje. Tomival egymásra néztünk: ő felhúzta vastag szemöldökét, én megvontam a vállam. Ha ez kell a díjnyertes regényemhez, hát legyen – gondoltam.

– Majd felváltva visszük – mondtam.

És megindultunk, át a népes dohányzón, be az öreg liftbe, végül a szobába, és az asztalra dobtam.

– Ha ez kell – néztem Tomira.

Vöröslő gyász

Zsibbadó bal válláról a jobbra helyezte át szakadt katonai zsákját. A forró pusztaság kimerítette őt az úton. Koszos ingujjával törölgette koszos homlokát, végighúzva a ráncokon a sötét csíkokat.