A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gayle Forman: Leave Me

Algonquin Books of Chapel Hill, a division of Workman Publishing, USA, 2016

Fordította: Sóvágó Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Gayle Forman

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-485-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Willának és Denbelének

New York

1

Amikor szívrohamot kapott, Maribeth Klein éppen túlórázott, mert az utolsó oldalig be akarta fejezni a decemberi szám korrektúráját.

De azok az első nyilallások a mellében inkább szorítóak voltak, mint hasogatók, és nem is azonnal gondolt a szívre. Gyomorrontásra gondolt a zsíros kínai ételtől, amit egy órája evett meg az asztalánál. Szorongásra gondolt a másnapi tennivalók listájának hosszúságától. Bosszúságra gondolt, mert a férje, Jason, amikor korábban felhívta, éppen táncpartit tartott Oscarral és Livvel, amiért Earl Jablonski, a lenti szomszéd okvetlenül panaszkodni fog, és ha az ikrek nem fekszenek le nyolcig, nagyobb valószínűséggel ébred fel valamelyik (és veri fel az anyját is) az éjszaka.

De nem lehetett a szíve. Negyvennégy éves volt. Kizsigerelt és túlhajszolt, de hát melyik dolgozó anya nem az? Mellesleg Maribeth Klein az a fajta volt, aki, ha paták dobogását hallja, nem gondol lovakra, pláne zebrákra. Arra gondol, hogy valamelyik szomszéd elfelejtette lejjebb venni a tévé hangját.

Tehát amikor a szíve szorulni kezdett, Maribeth csak kiásott az asztalfiókból egy fiola savlekötőt, azt szopogatta, és imádkozott, hogy nyíljon ki Elizabeth irodájának ajtaja. De az ajtó csukva maradt, miközben Elizabeth és Jacqueline, a Frappé művészeti vezetője azon vitatkoztak, hogy kicseréljék-e a címlapot most, hogy a híres fiatal színésznő szexvideói felkerültek az internetre.

Egy órával később megszületett a döntés, továbbá a korrektúra utolsó szignált oldala is átkerült a nyomdába. Mielőtt elment, Maribeth beköszönt Elizabeth irodájába, amit rögtön meg is bánt. Nem azért, mert Elizabeth, akinek feltűnt a kései óra, megjegyezte, milyen fáradtnak látszik, és felajánlott neki egy taxikupont, amivel hazamehetett – a figyelmesség feszélyezte Maribeth-t, de azért nem annyira, hogy elutasítsa –, hanem mert Elizabeth és Jacqueline elmerültek valamilyen vacsorai tervek megbeszélésében, és olyan hirtelen hallgattak el, amikor Maribeth benyitott, mintha egy buliba akarnának menni, ahova Maribeth-t nem hívták meg.

Otthon nyugtalan álomba merült, és arra ébredt, hogy Oscar folyik szét a szomszéd ágyon, és Jason már elment. Bár rosszabbul érezte magát, mint az este – kimerült és émelygett a rossz alvástól meg a kínai ételtől, gondolta ő, de az állkapcsa is fájt, amit nem értett, bár később megtudta, hogy ez mind a folyamatban levő szívrohamát jelezte –, kivakarta magát az ágyból, valamiként felöltöztette Livet meg Oscart, és lesétált velük tízsaroknyit az Üstökös óvodáig, ott átesett a vesszőfutáson a többi anya között, akik hűvös leereszkedéssel méregették, Maribeth gyanúja szerint azért, mert ő csak pénteken hozta be a gyerekeket. A többi reggel Jason reszortja volt (amiért az Üstökös anyái szó szerint istenítették), így Maribeth elég korán leülhetett az íróasztalához, hogy eljöhessen háromnegyed ötkor.

„Rövid munkaidő”, ígérte Elizabeth. „Szabad péntek”. Ez két éve volt, az után, hogy Elizabeth-t főszerkesztővé léptették elő a Frappénál, az új (és pénzzel jól kitömött) celebéletstílus-magazinnál, és ezekkel a pirospozsgásan fénylő almákkal csábította vissza Maribeth-t a főálláshoz. Hát igen, ezzel, meg a derekas fizetéssel, ami kellett is, hogy Jason és ő fizethessék az ikrek közeledő óvodáztatását, aminek az ára, humorizált Jason, „borsos volt a négyzeten”. Akkoriban Maribeth szabadúszó volt, de korántsem keresett vele annyit, mint teljes munkaidőben tehette volna. Ami Jason állását illette egy nonprofit zenei archívumnál, az évi jövedelme felét ette volna meg az óvoda. Ott volt Maribeth apai öröksége, de még abból a csinos összegből is csak egy évre futotta volna, és mi van, ha nem lesz hely az állami óvodában (ahova a közvélemény szerint nehezebb bejutni, mint a Harvardra)? Úgyhogy nagyon kellett a pénz.

Bár igazság szerint, még ha ingyenes is lett volna az óvoda, mint ahogy Franciaországban állítólag az, Maribeth akkor is elfogadta volna az állást, hogy végre együtt dolgozhasson Elizabeth-szel.

A rövid munkanap nyolcórásnak bizonyult, lapzárták előtt sokkal hosszabbnak. Maribeth szabad péntekjei a hetek legzsúfoltabb napjai lettek. Ami az Elizabeth-szel közös munkát illeti, nos, az sem egészen úgy alakult, mint várta. Tulajdonképpen semmi sem úgy alakult, kivéve talán az óvodát. Az pontosan olyan sokba került, mint várták.

Az ütemterv szerinti időben Maribeth kinyitotta a könyvet, amelyet Liv gondosan kiválasztott a mai olvasáshoz. Lili Pici Pipacs Papucsa volt a címe, és Maribeth pislogott, mert a szavak táncoltak a papíron. Reggel, miután epét hányt a vécébe, javasolta a lányának, hogy talán elhalaszthatnák az olvasást jövő péntekig, amitől Liv legott rohamot kapott. – De te sose jössz be az óvodába! – nyüszítette a lánya. – Ígéretet megszegni nem ér!

Sikerült végigvergődnie a könyvön, bár látta Liv fenyegető arcán, hogy a teljesítménye lagymatag volt. Az ütemterv szerinti idő után búcsút mondott az ikreknek, és visszabuszozott tíz sarkot haza, ahol, ahelyett hogy ágyba bújt volna, amire minden porcikája vágyott, megnézte a postáját. Az élen Finoulának, Elizabeth titkárnőjének az üzenete állt, egyidejűleg érdeklődve a munkahelyi és az otthoni postafiókban, hogy Maribeth tudná-e sürgősen lektorálni a mellékelt cikket. Ezt követte a tennivalók listája, amit e-mailben elküldött magának a munkából tegnap este. Tizenkét tétel volt benne, tizenhárom a cikkel együtt, amelyet Finoula most küldött. Noha Maribeth általában nem halasztott el semmit – ha megtette, a listái csak áttételesen szaporodtak –, gondolatban most mégis megkeverte a napot, csoportosította, hogy mi az, amit nem lehet elhalasztani (nőgyógyász, könyvelő, Andreával találkozni), mi az, amit lehet (felhívni Oscar logopédusát, vegytisztító, posta, autószerviz), és mit lehet átlőcsölni Jasonra, akit felhívott a munkahelyén.

– Szia, én vagyok az – mondta. – Szerinted el tudod intézni a vacsorát ma este?

– Ha nincs kedved főzni, rendelhetünk.

– Nem rendelhetünk. Ma svédasztal van az ikreknek. Nálunk – emlékeztette Jasont. Mert bár be volt írva a naptárba, és a hét elején figyelmeztette is a férjét, és már több mint négy éve svédasztaloznak minden második hónapban, Jason még mindig meg van lepve tőle. – És nem érzem magam valami jól – tette hozzá.

– Akkor mondjuk le – javasolta Jason.

Maribeth tudta, hogy ezt fogja mondani. Jason nagyon szerette a könnyebbik utat. Viszont svédasztalt egyetlenegyszer mondtak le két éve, a Sandy hurrikán után. Igen, Maribeth tudta, hogy a svédasztal nem Jason ízlése szerint való, viszont ő akkor csatlakozott a csoporthoz, amikor az ikrek hathetesek voltak, őt pedig hullára kifárasztotta már az egész, és olyan hihetetlenül magányosnak érezte magát attól, hogy egész nap egyedül kell lennie a két gyerekkel. És igen, lehet, hogy egyes szülőktől meg kellett őrülni (például Adrienne-től, az örökké változó étrendi követelményeivel Clementine és Mo számára, attól függően, hogy éppen melyik táplálkozástudományi értekezést olvasta a Timesban – semmi tej, semmi glutén, most a paleónál tartott). De ők voltak az első barátnői az anyaságban, és még ha nem is bírt mindenkit, akkor is fegyvertársak voltak.

– Csak mert nyúzott vagyok – mondta Jasonnak. – És már késő lemondani.

– Csak mert kész diliház-napom volt – mondta Jason. – Több tízezer mappát kell átköltöztetni az adatbázis frissítése előtt.

Maribeth elképzelt egy világot, amelyben a kész diliház-nap felmentené őt a vacsoráztatás felelőssége alól. Bármi alól. De szeretne egy olyan világban élni!

– Nem főzhetnél egyszerűen valamit? Kérlek! – Azt ne mondd, hogy rendeljünk pizzát, gondolta, és a szíve elszorult, nem a stressztől, mint hitte, hanem attól, ahogy a vér átkínlódta magát az összeszűkült koszorúéren. Kérlek, csak azt ne mondd, hogy rendeljünk pizzát!

Jason sóhajtott.

– Jól van. Majd csinálok olajbogyós csirkét, azt mindenki szereti.

– Köszönöm. – Majdnem elsírta magát a hálától, amiért kikerült a kutyaszorítóból, és utólag dühbe gurult, amiért örökké kutyaszorítóban van.

Tizenöt percbe került lesétálnia három sarkot a kávézóig, ahova találkozót beszélt meg Andrea Davisszel, egykori kollégájával a Mérce-nél. Szíve szerint lemondta volna a találkozót, de Andrea, aki elvált asszony volt, két tizenéves gyerekkel, most veszítette el az állását, mert bedőlt a katalógusmagazin, amelynél dolgozott. Mint ahogy a Mérce is bedőlt. Mint ahogy bedőlt oly sok magazin, amelyeknél együtt dolgoztak.

– Olyan szerencsés vagy, hogy a Frappénál lehetsz, és Elizabeth-szel! – mondta Andrea a kávé mellett, amelynek a szagától Maribeth majdnem öklendezni kezdett. – Brutális, ami a piacon van!

Igen, Maribeth ezt tudta. Brutális. Neki pedig szerencséje van.

– Hol vagyunk már a Mérce-től – folytatta Andrea. – Emlékszel, amikor szeptember 11-e után összetéptük az egészet, és újat csináltunk a semmiből? Azok a túlórázások, és a közös munka, meg az égett plasztik szaga a levegőben. Néha azt gondolom, hogy azok voltak életem legszebb napjai. Nem szomorú?

Maribeth azt akarta mondani, hogy néha ő is így érzi, de abban a pillanatban annyira nem kapott levegőt, hogy alig bírt beszélni.

– Minden rendben? – kérdezte Andrea.

– Nem érzem jól magam – vallotta be Maribeth. Andreával nem voltak közeli ismerősök, ami megkönnyítette, hogy az igazat mondja. – Különös tünetek. Olyan fájdalomszerűek. A mellkasomban. Aggódom, hogy talán… – Nem bírta befejezni.

– A szíved? – kérdezte Andrea.

Maribeth bólintott. A kérdéses szerv ismét görcsölt.

– Évente legalább egyszer elmegyek EKG-ra abban a meggyőződésben, hogy szívrohamom van. Megvan a fájdalom a karomban, és minden. – Andrea a fejét csóválta. – Sosincs semmi. Nem, nem semmi, hanem reflux. Nálam legalábbis.

– Reflux?

Andrea bólintott.

– Gyomorégés. A stressz nevű valaminek a mellékterméke. Nem hallottál még róla?

Hát persze hogy a stressz. Ez már logikusabb. De a Frappé csak nemrég hozott le egy színes anyagot egy huszonhét éves sorozatsztárról, akinél szklerózis multiplexet állapítottak meg. „Az ember sose tudhatja”, mondta a cikkben a színésznő. Két hete meg telefonált az anyja, és elújságolta, hogy Ellen Berman nevű barátnője harminchat éves lányánál most állapítottak meg terminális mellrákot. Noha Maribeth sose találkozott se Ellen Bermannel, se a lányával, iszonyúan megsajnálta, és kellően frászt is kapott, hogy időpontot kérjen a nőgyógyászától (és igazán időpontot kell kérnie egy mammográfiára is, mert azt az egyetlenegyet az ikrek születése után csináltatta). Mert igaza volt annak a színésznőnek: az ember sose tudhatja.

És Maribeth valóban nem tudta, hogy szívének a szövete most kezd elhalni az oxigénhiánytól, tehát folytatta a napját. Megígérte Andreának, hogy rákérdez Elizabeth-nél, hallott-e üresedésekről vagy lehetőségekről, azután eltaxizott a könyvelőhöz, és leadta a nyugtákat az éves jövedelmükről, hogy az adóbevallás – amely már áprilisban esedékes lett volna – elkészülhessen a következő hétre. Utána leintett egy taxit, és a belvárosba vitette magát dr. Crayhez, mert noha már szédült, és semmit sem szeretett volna jobban, mint hazamenni és elterülni, máris késett hat hónapot az éves nőgyógyászati szűrésével, és nem akart úgy járni, mint Ellen Berman lánya.

És mivel nem tudta, hogy a kimerültségnek, amelyet érzett, az ereiben keringő, alacsony oxigéntartalmú vér az oka, azt mondta dr. Cray asszisztensnőjének, hogy remekül érzi magát, bár az asszisztens, miután megmérte a pulzusát meg a vérnyomását, megjegyezte, hogy a vérnyomása abnormálisan alacsony, és rákérdezett, hogy nincs-e kiszáradva. Talán ki volt. Talán csak erről volt szó. Úgyhogy elfogadott egy pohár vizet.

Nem gondolta, hogy a szíve az. Talán sose gondolta volna, ha nem kérdezi meg dr. Cray is, hogy jól van-e.

A kérdés formális volt, ám dr. Cray, aki világra segítette Oscart meg Livet, és olyan sok mindenen átsegítette már Maribeth-t, történetesen épp az emlővizsgálatnál kérdezte, akkor, amikor gyengéden nyomkodta Maribeth bal mellének a húsát, pontosan a szív fölött, amely már nem fájt, de olyan feszes volt, akár a dob, akár a terhes hasa annak idejében, úgyhogy Maribeth-nek nem volt választása. Azt kellett válaszolnia: – Hát, tulajdonképpen…

2

Két órával később Maribeth kezdett pánikba esni.

Dr. Cray megnyugtatta, hogy valószínűleg nincsen semmi baj, azután beültette egy taxiba, és elvitette a legközelebbi sürgősségi osztályra, ahova előre odatelefonált, és tájékoztatta őket Maribeth érkezéséről. – Csak hogy megvizsgálják a biztonság kedvéért – mondta. Ahogy Maribeth megérkezett, a csuklójára kapcsoltak egy mandzsettát, monitorokra kötötték, és betolták egy kardiológiai megfigyelőbe, ahol megfigyelte az orvosok végtelen lánca, amelyben a többség nem látszott elég idősnek a törvényesen engedélyezett alkoholfogyasztáshoz sem, hát még az orvosi praxishoz.

Útban a kórház felé a kocsiból felhívta Jasont a munkahelyén, de csak a hangposta válaszolt. Eszébe jutott, hogy a férje azt mondta, a nap egy részében házon kívül lesz, így felhívta a mobilján, de itt is a hangposta válaszolt. Jellemző. Jason allergiás volt a telefonbeszélgetésre, Maribeth nem is fárasztotta magát azzal, hogy üzenetet hagyjon. Végül is taxiban ült, olyanban, mint ami az előző este hazavitte. Észszerű feltételezésnek tűnt, hogy ennek is vége lesz egy-két óra alatt.

Inkább Robbie-t hívta, aki egyéves koruk óta pesztrálta az ikreket, mert Maribeth akkor már szabadúszóként is keresett annyit, hogy megengedjen maguknak egy szárazdajkát. Robbie akkor még kedves, talpraesett, dráma szakos hallgató volt a New York-i Egyetemen, ám mostanra végzett színésznő volt, szeszélyes napirenddel, így Maribeth nem is csodálkozott, amikor ezt a választ kapta: Nem lehet! Visszahívtak!, egy sorozat emotikonnal, amely azt mutatta, milyen izgatott. Utólag hozzábiggyesztette, hogy Bocs, néhány bús emodzsival jelezve sajnálkozását.

Közeledett a fél három, az ikrek rövidesen kijönnek az óvodából, és nem lesz, aki hazavigye őket. Ismét próbálkozott Jasonnal. Ismét a hangpostát kapta. Ezúttal tényleg nem lett volna értelme üzenetet hagyni. Úgysem érne oda időre az Üstököshöz. Jason elolvasatlan üzenetei különben is a legutóbbi elnökválasztásig nyúltak vissza.

Hívta az óvodát. A recepciós vette fel, egy modell külsejű, ám ordítóan alkalmatlan lány, aki rendszeresen elhagyta a formanyomtatványokat és a csekkeket. Maribeth megkérdezte, lehetséges-e, hogy Oscar és Liv valamivel tovább maradjanak ma délután.

– Sajnálom, de nem vállalunk utógondozást – felelte a recepciós úgy, mintha Maribeth egy utcáról betévedt akárki lenne, nem pedig egy szülő, aki több mint egy éve járatja hozzájuk a gyerekeit.

– Tudom, de… megkerülhetetlen akadály merült fel.

– Az Üstökös szabályzata egyértelműen előírja, hogy a növendékeket legkésőbb három harmincig el kell vinni – sercegte a recepciós. Borzasztó volt a vétel.

– Tisztában vagyok a szabályzattal, de itt most… – tétovázott. Vészhelyzet van? Inkább kolosszális időpocsékolásnak rémlett, mint szívbajnak. – Kényszerhelyzet van. Képtelen vagyok odaérni fél négyre, és a férjem vagy a bébiszitter sem lesz képes. Tudom, hogy az oktatók tovább bent maradnak. Az nem megoldható, hogy Liv és Oscar eljátsszanak valamelyik sarokban? Nem tudom elképzelni, hogy én lennék az egyetlen szülő, akivel ez történt! – Bár ki tudja? Talán ő az egyetlen. A tribecai környékből, ahol az óvoda volt, és ahol Maribeth élt egy rögzített bérleti díjú tetőtéri lakásban több mint húsz éve, az ország egyik legpénzesebb fertálya lett. Néha úgy rémlett, hogy itt még a pesztrák is tartanak pesztrát.

A recepciós valami gusztustalan hangot adott ki, majd azt mondta Maribeth-nek, hogy várjon. Pár perccel később visszatért, közölve, miszerint az egyik szülő vállalta, hogy elviszi az ikreket.

– Ó, oké. Ki?

– Niff Spenser.

Niff Spenser gyakorlatilag nem is volt Üstökös-szülő. Két gyereke, aki már végzett az Üstökösben, egy K-12 online iskolai előkészítő kényelmét élvezte, a harmadik pedig csak jövőre lesz óvodaérett. Niff azért jelentkezett önkéntesnek a „lyukas évben”, hogy „ki ne jöjjön a gyakorlatból”, ahogy ő fogalmazott, mintha a felkészülés az iskolára egy kíméletlen akadálypálya lenne, ahol az ember egy pillanatra sem lazíthat. Maribeth ki nem állhatta.

Ám Jason nem vette fel, és Robbie foglalt volt. Egy villanásnyi ideig Elizabeth-re gondolt, de nem érezte helyesnek; mintha a főnökét kérné meg a barátnője helyett.

Elkérte Niff számát a recepcióstól, és elküldte neki SMS-ben Jason elérhetőségeit, megígérve, hogy még vacsora előtt elhozzák az ikreket. Elküldte Niff elérhetőségét Jasonnak, megírta neki, hogy feltartották, és egyeztesse Niff-fel, hogyan hozza el a gyerekeket. Kérlek, igazold vissza, hogy megkaptad az sms-t!, írta.

Megkaptam, írta Jason.

És akkor csak úgy magától kialakult a döntés. Majd csak akkor mondja meg Jasonnak, mi tartotta fel, ha túl lesz rajta. Ha pedig kiderül, hogy vaklárma volt, talán meg se mondja neki. Jason valószínűleg úgyse kérdez rá.

Maribeth az ujjához csatlakoztatott monitorra nézett. Pulzoximéter. Eszébe jutott, hogy az apja viselt egy ilyet az agyvérzése után. A melle viszketett a tapasz alatt, amellyel ráragasztották a vezetékeket; lesz dolga ma este, amíg lesikálja a ragacsot. – Elnézést! – kiáltott oda az egyik cselédkönyvesnek, egy sikkes fiatal nőnek, aki drága cipőt viselt, és affektáltan felkanyarította a mondatok végét. – Nem tudja, mikor mehetek ki innen?

– Azt hiszem, hogy… szóval újabb vérvételre van szükség – felelte az orvos.

– Újabbra? Miért? Azt gondoltam, hogy normális az EKG-m.

– Előírás.

Inkább a seggüket védik, vagy megfejelik a számlát. Maribeth szerkesztett egyszer egy cikket a haszonelvű kórházakról.

Ettől eszébe jutott a cikk, amelyet Finoula küldött. Akár ki is húzhat valamit a listájából. Lehívta a telefonján. Érdekes felvezetés volt a hírességekről, akik a netet használják jótékonysági célokra – Maribeth-nek úgy rémlett, hogy ő is felvetette egy értekezleten –, viszont borzalmasan dolgozták ki. Maribeth általában első olvasásra meglátta a hibákat egy cikk felépítésében, logikájában, hangnemében, és azt is tudta, hogyan javítson rajtuk. De most elolvasta a cikket másodszor, azután harmadszor, és nem látta a fáktól az erdőt, nem látta, hogyan lehetne ezt kijavítani.

A kórház teszi. Aligha segíti a munkát. Haza kell mennie. Mindjárt vacsoraidő. Jason mostanra valószínűleg hazaért a srácokkal, és ha nem is izgul, de már értetlenkedik. Bezárta a cikket, és látta, hogy több nem fogadott hívása is volt az otthoni vonalasról. Visszahívta a számot, és Jason szinte azonnal föl is vette. – Maribeth! – mondta. – Hol vagy?

Jason egyenletesen zengő hangja megrezdített valamit odabent. Talán mert a telefonhangja hasonlított a rádióhangjára, de még mindig képes volt huszonöt évvel visszadobni az időben, azokig az éjszakákig, amikor Maribeth és a barátnője a koleszban hallgatták Jason műsorát, a Demo-Gógot, és találgatták, ki lehet (a művészneve Jinx volt), és milyen lehet valójában. „Lefogadom, hogy ronda, mint a kölcsönkérés”, mondta Courtney, a szobatárs. „Dögös hang, rémpofa”. Maribeth-nek, aki az egyetemi újságnál dolgozott, nem volt véleménye Jason külsejéről, de azt biztosra vette, hogy kibírhatatlan sznob lehet, mert a szerkesztőség összes film- és zenekritikusa az volt. „Meg kéne interjúvolnod, akkor kiderülne”, ugratta Courtney.

– Hol vagy? – ismételte Jason, és Maribeth most már hallotta a hangjában az ingerültséget. Aztán azt is hallotta, hogy miért. A háttérben felnőttek és gyerekek csacsogtak. Sok, sok gyerek.

A svédasztal. Ma este! Francba!

– Azt hittem, azt akarod, hogy én csináljam meg a csirkét, de nincs itthon csirke, viszont itt vannak a vendégek – mondta Jason. – Hozol kaját?

– Nem. Ne haragudj, de elfelejtettem.

– Elfelejtetted? – Most már pipás volt a hangja. Amit Maribeth meg is értett valahol, de a szíve ismét begörcsölt tőle. Mert komolyan, hányszor ütemezett már be Jason valamit úgy, hogy utána neki kellett eltakarítania a dzsuvát?

– Igen, elfelejtettem! – vágta rá harapósan. – Más dolgok jártak az eszemben, tekintve, hogy egész délután itt ragadtam a sürgősségin!

– Állj! Mi? Miért?

– Szorult a szívem, úgyhogy dr. Cray átküldött egy kivizsgálásra – magyarázta Maribeth.

– Mi a fene?! – Most viszont dühös volt a hangja, komolyan dühös, de másképp, mint az előbb. Mintha Maribeth-t védelmezné egy agresszív tahótól.

– Valószínűleg semmi különös, csak a stressz – felelte az asszony, és nevetségesnek érezte magát, amiért elmondta, de még annál is nevetségesebbnek, amiért mérgében mondta el. – Órák óta megfigyelésen vagyok.

– Miért nem hívtál fel?

– Próbáltam, de nem vetted fel, és különben is azt hittem, hogy mostanra elszabadulhatok.

– Hol vagy?

– A Rooseveltben.

– Odamenjek?

– Most nem, amikor tele van a ház. Annyit mondj nekik, hogy túlóráznom kellett, és rendelj pizzát. Nemsokára úgyis kiengednek. – A mellére csapott az öklével, hátha az elűzi a visszatérő fájdalmat.

– Nem kellene ott lennem veled?

– Mire ideérsz, már úgysem leszek itt. Csak egy túllihegett gyomorégés. – Hallotta, hogy a háttérben Oscar bőgni kezd. – Mi az?

– Úgy látom, Mo elvette Csufipuszit.

Csufipuszi egy megtépázott plüssmaci volt, aki nélkül Oscar nem alhatott.

– Jobb lesz, ha visszaszerzed – mondta Maribeth. – Beszélhetek Oscarral? Vagy Livvel?

Miközben Jason próbálta odaterelni a gyerekeket, Maribeth telefonja azt a gyászos hangot hallatta, amellyel azt jelezte, hogy már csak 10 százalékig működőképes, majd néhány másodperc múlva egy újabb siralmas hanggal megdöglött.

– Nemsokára otthon vagyok! – ígérte Maribeth, de otthon már úgysem hallották.

Később megjelent egy pettyes csokornyakkendőt viselő, nagypapás orvos, aki dr. Sterlingként mutatkozott be, és közölte, hogy ő az ügyeletes.

– Volt egy szabálytalanság az egyik EKG-jában, ezért rendeltük el a második vérképet, ami magas troponinszintet mutat – magyarázta.

– De hát az első EKG normális volt!

– Az nem szokatlan – válaszolta az orvos. – Részemről arra tippelnék, hogy olyasmije van, amit néha úgy hívunk, hogy hebegő infarktus.

– Micsoda? – kérdezte Maribeth.

– Ischemia, valószínűleg az eltelt huszonnégy-egynéhány óra óta: ez okozza a szakaszosan kiújuló fájdalmat, és most a vérkép az egyik artéria teljes elzáródására utal.

– Ó – mondta Maribeth, akinek nehéz volt ezt felfognia.

– Úgyhogy át is küldjük a kardio-katéteres laborba a koszorúerek további rejtett elzáródásainak feltárása céljából, és ha találunk dugulást, ott helyben beültetünk egy stentet.

– Mikor lesz az?

– Máris. Mihelyt felvittük magát.

– Most? – Maribeth az órájára nézett. Hét óra múlt. – Péntek este van.

– Csak nem azt tervezte be, hogy táncolni megy? – Dr. Sterling göcögött egyet a saját viccén.

– Nem, csak azon gondolkoztam, hogy nem lehetne-e elhalasztani ezt a valamit, ezt a stent dolgot a jövő hétre.

– Jaj, nem. Meg kell csinálni, mielőtt még nagyobb lesz a kár.

Kár. Maribeth-nek nem tetszett a szó hangzása.

– Oké. Mennyi időbe telik? Mármint mikor számíthatok rá, hogy kiengednek?

– Juj, juj, maga mindig így siet? – Az orvos ismét kuncogott, de most már éle volt a hangjának, mintha azt üzenné: Már látom, hogy juttatta magát idáig.

De hát ebben a pillanatban tizenkét darab négyéves gyerek tombol a lakásában! Valakinek fel kell takarítani utánuk, ki kell nyomoznia az Aranyhal sós kekszet, amit Mo mindig eldug a belépős szekrénybe, vagy a piszkos pelenkát, amit Tashi következetesen a konyhai szemétbe hajít (mert Ellery még mindig csak Pampersbe hajlandó szarni). Valakinek gondoskodnia kell róla, hogy legyen otthon minden a szombat délelőtti csokimorzsás palacsintához!

És ez csak az esti program, de az ezt követő napokban valakinek el kell vinnie a srácokat balettórára, focira, logopédushoz, játszós randira, születésnapi zsúrra. Be kell szerezni velük a halloweeni jelmezt, be kell oltatni őket influenza ellen a gyerekorvossal, el kell vinni őket a fogászhoz fogtisztításra. Valakinek meg kell terveznie az étrendet, ki kell fizetnie a számlákat, fel kell tölteni a bankszámlát. Valakinek meg kell csinálni mindezt, miközben a szerkesztőségi munkát is el kell végeznie.

Felsóhajtott. – Csak mert a házam tele van négyévesekkel, és nagyon zsúfolt a hétvégém.

Az orvos csak bámult rá, és a szemöldökét ráncolta. Maribeth visszabámult. Máris nem szerette dr. Sterlinget, holott az orvos csak ez után kérdezte meg: – Felfogta egyáltalán, hogy szívrohama volt?

A nővérszoba pultjától felhívta Jasont, de ismét csak a hangposta válaszolt. Elmondta neki, amilyen higgadtan csak tudta, mi történt: a teszteket, azt, hogy bent kell maradnia éjszakára, valószínűleg a hétvégére is. Egyszer sem használta a szívroham szót. Nem bírta rávenni magát. Azt sem mondta ki, hogy retteg. – Kérlek, gyere be minél előbb! – mondta a hangpostának.

Várakozás közben kitöltötte a felvételi űrlapokat, ami a maga módján megnyugtatta, talán mert ismerős volt. Ugyanezt végigcsinálta a császármetszése előtt és Oscar fülkürt-operácója előtt. Név, cím, egészségbiztosítás, társadalombiztosítás. Ismétel. Volt benne valami zenszerű. Amíg oda nem ért az anamnézishez.

Sose tudta, hogy ezt hogyan töltse ki. Nyolcévesen tudta meg, hogy örökbe fogadták, de akkor az csak egy azonosító volt a többi között, például hogy a Maple Streeten lakott, kék Schwinn biciklin járt, és harmadikban ő volt a legjobb helyesíró. Örökbe fogadták. Sose foglalkozott sokat vele, amíg meg nem próbált teherbe esni. Akkor jött a megválaszolhatatlan kérdések sokasága: volt-e a családjában portugál? Zsidó? Cajun? Down-szindrómás? Farkastorkú? Vitustáncos? Meddő? Hát, erre az utolsóra megbízhatóan válaszolhatott volna, legalábbis a vér szerinti anyját illetőleg, de minden más rejtély volt.

Aztán megszülettek a gyerekei, és a rejtély tovább sűrűsödött. Oscar indigós másolata volt az apjának, ugyanaz a zöldesbarna szem, ugyanaz a gyenge áll, de Livnek már tizenhat hónaposan hosszú szőke haja, zöld mandulaszeme és olyan vad, sőt olykor basáskodó természete volt, ami Jason tréfálkozása szerint előrevetítette a leendő vezért, egy Sheryl Sandberget, sőt akár egy Hillary Clintont. – Biztos, hogy nem a rossz petéd termékenyült meg – csipkelődtek többen is.

Ám a vicc fájt, mert Maribeth nem tudta, honnan kapta Liv azt a hercegi hajat, vagy azt az almazöld szemet, pláne a szúrós tekintetet. Amikor elnézte lányának apró genetikai kirakósát, ha nem is keseredett el éppen, azért felcsipogott benne egy panaszos radar. De nem volt ideje ezen rágódni. Ikrek, különböznek.

Ezeket a rubrikákat üresen hagyta.

Jason épp tíz előtt esett be az ajtón. – Ó, Lois! – vette elő az évek óta nem használt becenevet, amivel először mutatta meg Maribeth-nek, hogy ő is retteg. Fél életükben ismerték egymást, és még a tíz évig tartó szakítás ellenére is máig megtalálták egymás érzékeny pontjait a sötétben. Mellesleg Maribeth tudta, hogy Jason kiakad, ha ő kórházba kerül. Ilyen volt a császármetszés előtt is, bár később bevallotta a feleségének, hogy nem annyira a műtét, mint a rémálmok miatt, amelyekben Maribeth belehalt a szülésbe.

– Szia, Jase – mondta halkan. Szívesen hozzátette volna, hogy szeretlek, vagy köszönöm, hogy bejöttél, de attól félt, hogy elsírná magát. Így inkább azt kérdezte, hol vannak a srácok.

– Earlnél.

Az indulatok tusájában a bosszúság kinyírta az érzelmességet.

– Jablonskinál? Most viccelsz?

– Késő volt.

– Szóval otthagytad őket az embergyűlölő, valószínűleg alkoholista alsó szomszédunknál? Táblát akasztottál a nyakukba, hogy „Molesztálj?”

– Ugyan már. Earl mogorva, de nem rossz arc.

– Atyavilág, Jason! Miért nem küldted haza őket Wilsonékkal? – Wilsonék a szülőcsoportban voltak, és a közelben laktak.

– Eszembe sem jutott – felelte Jason. – A kölykök elfáradtak, ezért Earlnek szóltam, hogy jöjjön fel. Próbálkozhatok Wilsonéknál, de mostanra már nyilván alszanak.

– Felejtsd el.

Jason leült az ágy szélére.

– Hogy érzed magad?

– Jól. Csak nagyon túl akarok már lenni rajta. – Egy pillanatra elhallgatott. – Talán meg kellene kérned Wilsonékat, hogy holnapra vállalják el őket. Liv és Tess együtt jár balettre.

– Ja. Balett.

– És Oscarnak foci.

– Majd kisakkozzuk.

– Hogy? Nem csinálhatjuk felváltva. Valakinek be kell segítenie.

– Oké, telefonálok Wilsonéknak. – Jason a telefonjáért nyúlt.

– Ne most. Késő van. Csak küldjél SMS-t vagy e-mailt, és reggel telefonálj.

Jason bólintott.

– Mi lesz a vasárnappal?

Vasárnap születésnap volt. A következő héten Livnek játszós randi, Oscarnak logopédia. Maribeth nem akart most erre gondolni.

– Nem tudom, Jason.

– Átküldhetjük őket Laurenhez a hétvégére. – Lauren, Jason húga Boston mellett élt a férjével és a négy gyerekükkel.

– Hogy jutnak oda? És vissza?

– Szólhatok Laurennek, hogy jöjjön el értük. Tudja, mi van.

– Te elmondtad neki?

– Hát ja. Felhívtam a taxiból. Ott volt apa mellett, amikor szívrohamot kapott. – Jason apja, Elliott, a hetedik ikszben kapott szívrohamot, amikor az ilyet kapni kell. – Szóval mi a véleményed? Lauren?

Maribeth a tenyerébe hajtotta a fejét. Hétvégéik logisztikájától általában úgy érezte magát, mint egy légiirányító, de most egyszerűen nem bírta a levegőben tartani a gépeket.

– Nem tudom! Nem hagyhatnál ki ebből? Amíg nincsen vége?

Jason erőteret rajzolt az asszony köré.

– Buborékban vagy.

Megérkezett egy cselédkönyves és egy ápolónő, gurulós hordággyal.

– Szeretne valamilyen enyhe nyugtatót? – kérdezte az ápolónő.

– Inkább erőset – mondta pléhpofával Maribeth.

Miközben felkészítették az átszállításhoz, Jason megszorította az asszony kezét, és azt mondta neki, hogy ne izguljon, minden príma lesz. Mindig ezt mondta. Maribeth meg sosem hitte el, habár méltányolta a szavak mérsékelt derűlátását, mert kiegyensúlyozta az ő borúlátását, amellyel, ahogy Jason fogalmazott, mindig azt várta, mikor szakad le a plafon.

Most szerette volna elhinni. Annyira szerette volna. Ám amikor Jason hozzáhajolt, és megcsókolta a homlokát, Maribeth érezte, hogy férjének remeg az ajka, és ettől gyanakodni kezdett, hogy még ő sem hiszi el.

De aztán hatott a nyugtató, és olyan kellemes, puha lett a világ. Hallotta, amint Jason azt mondja: – Szeretlek. – Azt felelte, hogy ő is szereti. Vagy így gondolta. Lehet, hogy csak képzelte.

A katéterlaborban laza és derűs volt a hangulat, ahogy este tizenegykor illik egy pénteki napon. A röntgenológusok és az ápolónők ugratták egymást. Maribeth az érzéstelenítő ködéből figyelte őket. Érezte a feszülést, amikor a katétert belenyomták, de nem érezte, ahogy felvezetik a szívébe. A festék belövellése meleg és különös volt, de nem is olyan kellemetlen.

– Köhögne nekem, Maribeth? – kérdezte valaki.

Köhögött.

– Kiváló.

Ekkor érzett valamit, és ez furcsa volt, mert megmondták, hogy ezen a ponton már semmit sem szabad éreznie.

– Mi történt? – hallotta valakinek a hangját.

– Esik a vérnyomás! – felelte valaki más.

A hangulat olyan hirtelen változott meg, mint amikor felleg takarja el a nyári napot. Utána minden gyorsan történt. Riasztók jeleztek kórusban, mozdulatok rángtak. Maszkot nyomtak az arcára. Abban az utolsó percben, mielőtt minden elsötétült, Maribeth arra gondolt – nem annyira félelemmel, inkább egyfajta megilletődéssel –, milyen könnyen itt hagyhat az élet.

3

Kinyitotta a szemét. Nem tudott lélegezni. Mégis lélegzett. De úgy érezte, mintha nem tudna.

Éles fény világított az arcába. Pislogott. Beszélni próbált, de nem bírt.

Álmodna?

Nem olyan érzés volt, mintha álmodna. Inkább mintha megfagyna. Nem kapcsolták le a légkondicionálást? Miért megy a légkondicionáló? Úgy rémlik, nem nyár van.

Ismét felébredt. Az éles fény még mindig világított.

Még mindig nem bírt beszélni.

Meghalt?

Remélte, hogy nem halt meg, mert borzalmasan érezte magát.

Talán ez a pokol.

Hiszen ő nem hisz a pokolban.

Viszketett az arca. Viszketett az állkapcsa. Homályosan tudatosodott benne, hogy fájdalmasan lüktet a lába. A bal. Nem, a jobb. Meg volt zavarodva. Fázott.

Valami volt a torkában. Ahogy felismerte az idegen tárgyat, öklendezni kezdett.

Egy nő hajolt fölé. Barna bőr, éber tekintet. Megdörgölte Maribeth homlokát.

– A respirátor, az lélegzik maga helyett. Lazítson, és próbáljon meg nem küzdeni ellene.

Lélegeztetőgép? Valamilyen balesete volt? Hol vannak az ikrek? Pánikba esett. Lélegezni próbált, de nem bírt. Megint öklendezett. Aztán sötét lett.

Valaki szólongatta. Ismerte a hangot. Jason. Ez Jason.

Megkönnyebbülés.

Próbálta kimondani a nevét.

Nem bírta.

– Nővér! Ébren van!

Jason. Megkönnyebbülés.

– Fulladozik. Tud adni neki valamit, hogy megnyugodjon? – kérdezte Jason.

Nem! Ne adjanak nekem valamit, hogy megnyugodjak, gondolta Maribeth. Máris olyan ködös volt. Itt kellett maradnia. Nem akarta, hogy otthagyják.

– Egy kis valamit – mondta az ápolónő. – Ébren kell maradnia, hogy lekapcsolhassuk a lélegeztetőről. Azonnal jobban érzi majd magát, ha nem lesz a torkában a cső. Nohát, Maribeth, ha velünk marad, mindjárt itt lesz a sebésze!

Sebésze? Mi folyik itt? Jasonra nézett, de a férje nem tudta. A nővérrel próbálkozott.

– Akut bypass műtétje volt – mondta az ápolónő.

A szavakat hallotta, a jelentés lemaradt.

– A koszorúér felnyitása nem sikerült – magyarázta Jason. – Kilyukadt az artériád, úgyhogy azonnal meg kellett műteni.

– Meg tudná mondani, milyen a fájdalomszintje? – kérdezte az ápolónő, és egy diagramot tartott elébe, tíz arccal. Az első arc boldog volt, a tizedik nagyon szomorú.

A fájdalom olyan volt, amilyet még sohasem érzett, fojtogató, ugyanakkor távoli. Osztályozhatatlan.

– Maradjunk ötnél – mondta a nővér.

Valami meleg beleszúrt a kezébe. Utána semmit sem érzett.

Amikor ismét felébredt, egy ismeretlen orvos hajolt fölé.

– Jó reggelt, most kivesszük a csövét – mondta.

Az ágyat megdöntötték, és mire Maribeth észbe kapott, már rá is parancsoltak, hogy erősen fújja ki a levegőt. Megpróbálta, de olyan volt, mintha elfelejtett volna lélegezni.

– Háromra! – mondta az orvos. – Egy, kettő…

Olyan érzés volt, mint lassítva hányni. Amikor a cső kicsusszant belőle, Maribeth egyszerre nyeldekelte a levegőt, és öklendezett. A szájára tapasztotta a kezét, hogy visszatartsa a hányást, ami nem jött.

– Semmi sincs a gyomrában, hála ennek – magyarázta az orvos. Megérintette a másik csövet, ami az asszony orrából lógott.

Maribeth visszasüppedt a párnába. Ápolónők sürögtek. Az egyik adott neki egy korty vizet szívószálon át. Közben az orvos átnézte a grafikonjait.

– Hol? Az? Én? Orvosom? – károgta Maribeth.

– Én vagyok az, dr. Gupta – felelte az orvos, és elmagyarázta, hogy ő mellkasi sebész; az után hívták be akut bypass műtéthez, hogy az angioplasztia kilyukasztotta Maribeth ütőerét. – Nagyon ritka. Egész praxisom alatt csak a második eset, és az a hölgy sokkal idősebb volt. Maga egészen kivételes – mondta úgy, mintha ez valami jó dolog lenne.

– A férjem? – zihálta Maribeth.

– Fogalmam sincs. – Dr. Gupta tovább magyarázta a műtétet. Kettős bypass volt. – A perforált véredény mellett súlyosan megsérült egy második ütőér is, úgyhogy ha már bent voltunk, azt is áthidaltuk. Hosszú távon jobb az eredeti stentnél, úgyhogy jól jött ki a dologból.

Hurrá!

Dr. Gupta azzal folytatta, hogy mire kell számítani: valamelyes kellemetlenségre a lábnál, ahonnan kivették az ütőeret, és a szegycsontban, amelyet kettéfűrészeltek, hogy eljussanak a szívhez. Továbbá bizonyos kognitív tünetekre, az úgynevezett pumpafejre, a kardio-pulmonáris bypass gép miatt.

– Mi miatt?

– A bypass gép miatt. Amin átvezettük a vérét, hogy oxigénnel dúsítsa és pumpálja, miközben a szívét leállították.

Olyan hanyagul vetette oda, hogy miközben a szívét leállították. És Maribeth váratlanul előzökkent a ködből.

Átnyúlt bekábelezett kezével összeragasztott mellkasa fölött. Rátette a szívére, amely ott vert babakora óta, sőt már akkor, amikor még magzat sem volt egy sosem ismert anya méhében. De most abbahagyta a dobogást. Maribeth nem tudta, miért érzi azt, hogy most átlépett egy küszöböt, otthagyva mindent és mindenkit, akit valaha ismert, a túloldalon.

4

Egy héttel később Maribeth-t hazaengedték, noha még korántsem érezte felkészültnek magát. Akkor is így volt, amikor utoljára távozott kórházból, de akkor legalább összhangban voltak Jasonnal. „Egyedül hagynak velük!”, viccelődött Jason az ikrekről. „Több gyakorlatom van apa Skylarkjével!”{1} Most viszont egyedül volt.

– Valamit mondanom kell neked – szólalt meg Jason, miközben Maribeth a kerekesszékben ülve várta a taxit. Volt valami a hangjában. Ha nem a kórházból távozott volna egy nyitott szívműtét után, Maribeth azt gondolta volna, hogy a félrelépését akarja meggyónni.

– Mit? – kérdezte gyanakodva.

– Tudod, hogy megígértem, amikor a kórházban voltál, hogy buborékban foglak tartani, hogy semmiért ne kelljen izgulnod.

– Igen.

– Úgyhogy elintéztem pár dolgot. Amíg a buborékban voltál.

Maribeth nem azonnal értette meg, mire céloz, de abszolút biztosra vette, hogy jobban örült volna a félrelépésnek. A fejét rázta.

– Nem!

– Kívül tartottam a kórházon – mondta Jason. – Még neked sem árultam el.

– A könnyebb utat választottad! Már megint!

– A könnyebb utat? Segítséget kértem!

– Miféle segítség az anyám?

– Plusz két kéz. És az ikrek szeretik.

– Pazar! Az ikrek istenien szórakoznak a nagymamival, én meg kiszolgálhatok egy harmadikat! – Azt akarta mondani, hogy egy negyediket, aztán mégsem tette.

A taxi robogott a belváros felé. Maribeth szívesen megfordította volna, hogy visszamehessen a kórházba. Egy jó napon is minden lelki tartalékára szüksége volt, hogy elviselje az anyját. Ez pedig nem volt jó nap.

Jason bátortalanul megérintette a vállát.

– Minden oké?

– Mindig kérdezed, miért várom folyton azt, hogy a fejemre szakadjon a plafon?

A férje bólintott.

– Hát ezért.

ISTEN HOZOTT, MAMI! MIELŐBBI JAVULÁST!, köszöntötte az ajtóra ragasztott zsírpapír.

Mindjárt találkozik a gyerekeivel. Egy hete nem látta őket, csak a napi videókon, amelyeket Jason készített a mobiljával, bizonyítékul, hogy még élnek. Hiányoztak neki, valami sajgó, zsigeri, állatias értelemben. De mikor itt állt az ajtó előtt, megbénította a rettegés. Talán nem kellett volna arra kérnie Jasont, hogy ma délután korábban hozza el őket az óvodából.

Jason benyitott az ajtón.

Az előtér asztalán liliomok voltak vázában. Mellettük hegyben a posta. A rettegés fokozódott.

– Te vagy az, Maribeth? – kiáltotta az anyja.

A rettegés még tovább fokozódott.

– Én – felelte.

– Liv, Oscar, hallottátok ezt? Megjött a mami!

Megjelent az anyja, a Chico Őszi Katalógusa Érett Hölgyeknek összes színeiben. Vigyázva megcsókolta Maribeth-t, utána hátralépett, hogy jobban megnézhesse, és közben a szívét fogta.

– Szegény lányom!

Ekkor berohant Oscar, és üvöltve megrohanta: – Mami!

Maribeth nem akart visszahőkölni, de a mellkasa olyan érzékeny volt, és Oscar olyan kölyökkutyaszerű. Csak egy egészen kicsivel tartotta távolabb magától a fiát, míg a hajába fúrta az arcát, és beszívta azt a kisfiús verejtékszagot, amelyet még fürdetéssel sem sikerült teljesen lemosni róla.

– Szia, mami. – Ahogy Liv óvatos balerinalépésekkel közeledett, minden ízében egy hölgyhöz illő fegyelmezettséggel, Maribeth láthatta egy villanásra a nőt, akivé a négyéves lánya lesz egy napon, és ettől érthetetlenül elszomorodott.

Megacélozta magát egy újabb öleléshez, de Liv csak puszit lehelt az arcára, majd hátrált egy lépést. Tavaly, amikor Maribeth-nek bélhurutja volt, Liv hűvösen bánt vele, amíg az anyja meg nem gyógyult.

– Nincs semmi baj, kislányom – mondta. – Még mindig én vagyok.

Liv az orrát fintorgatta, mint akit nem lehet ilyesmivel megetetni. Maribeth sem volt teljesen biztos benne.

5

A kijelentkezés a kórházból, az út a belvárosba, a hazaérkezés elcsigázta Maribeth-t, így elnézést kért, és ledőlt szundítani egyet. Mire felébredt, szokatlan csend volt a lakásban, amelynek vékony falai nem tompították a családi élet ricsaját.

Jasont hívta, aki ezen a héten otthonról dolgozott.

– Szia – mosolygott a férje. – Jó, hogy itthon vagy, Lois.

– Jó itthon lenni. Hol vannak a többiek?

– Anyád és Robbie levitték a kölyköket a játszótérre. Kérsz valamit?

Maribeth az órára nézett.

– Azt hiszem, háromra jön az ápolónő. Talán egy kis ebédet?

– Persze. Rendeltünk pizzát. Maradt pár szelet.

– Pizzát nem!

– Igaz, diéta. Persze főleg gyorsételen éltünk. Összeírod, hogy mit szeretnél? Hozathatnánk a FreshDirecttől.

– Ja, oké – felelte Maribeth. – Egyelőre jobban esne egy kis leves.

– Nem baj, hogy konzerv?

– Sok benne a só. Azt kerülnöm kell.

– Leszaladhatok a csemegébe.

– Á, ne. Majd feltúrom a hűtőt.

– Tényleg szalad a lakás – mentegetőzött Jason. – De most majd visszazökkenünk a kerékvágásba.

Maribeth éppen befejezte joghurtból, egyetlen almából és mogyoróvajból álló ebédjét, amikor megérkezett az ápolónő. Luca kellemes gömbölyded asszony volt, és olyan vásottan mosolygott, mint egy cinkostárs.

Ellenőrizte a kötést Maribeth mellkasán és lábán.

– Szépen gyógyul – állapította meg.

– Igen, már úgy várom a forradásokat – helyeselt Maribeth.

– Egyes nők kitüntetésnek tekintik a sebhelyeiket. Dolgoztam mellráktúlélőkkel, akik tetoválást csináltattak plasztika helyett. Maga is varrathatna egy szépet a lábára, így, ni. – Felhúzta a nadrágszárát, és megmutatta a bokáján a százszorszépkoszorút.

– Vicces. A férjem szokta mondani, hogy a sebhelyek olyanok, mint a tetoválások, csak jobb sztorikkal.

– Ezt is megértem. Ami a mellkasát illeti… – Luca megkocogtatta saját dús keblét. – Annyira gyorsan halványul, hogy olyan lesz, mint a vágás a két melle között. Nagyon szexi.

– Vagyis tudja, miért buheráltam meg magamnak egy bypass műtétet – vonta le a következtetést Maribeth.

Luca fölnevetett.

– A humorérzék a hosszú élet titka.

– Az kell, meg egy kis jó koszt, és sínen vagyok. – Gyomra mintegy végszóra hangosan és hosszan korgott.

Luca a joghurtos dobozra, majd az almacsutkára nézett.

– Mit evett még ma?

– Gabonapelyhet a kórházban.

– Majdnem négy óra.

– Már?

Luca abbahagyta a jegyzetelést.

– Vigyáznia kell magára.

– Holnap rendelek a fűszerestől.

Luca összevonta a szemöldökét.

– Azzal vigyázzon magára, hogy segítséget kér.

– Igyekszem.

Luca rákapcsolt Maribeth-re egy hordozható vérnyomáskarmantyút, azután egy hordozható EKG-t. Minden adat ment egyenesen az iPadjébe.

– Jónak látszik – állapította meg. – Pihenjen és egyen. Hamarosan sokkal jobban fogja érezni magát.

Ebben a pillanatban felpattant az ajtó, és berontottak az ikrek a nagyival.

– Itt van a mami? – kiabálta Liv.

– A szobájában van – felelte Jason.

– Mami! – ordított Oscar. – A mamit akarom!

A csendes lakás egyszerre megtelt zajjal. Oscar pár másodpercen belül az ágyon ugrált, veszélyesen közel Maribeth lábához.

Luca felvonta a szemöldökét, és elcsomagolta a holmiját.

– Mesélsz ma este? – kérdezte Oscar. – Nagyi nem utánoz hangokat, és nem tudja elfogni Liv rossz álmait.

– Szerintem az elfogás könnyű – mondta Maribeth, és támogatást várva nézett Lucára, de az ápolónő addigra némán elosont.

– Olyan régen meséltél! – nyafogott Liv. – És a nagyi megígérte, hogy fogsz!

– Azt mondtam, hogy talán fog! – tiltakozott Maribeth anyja.

– Mi lenne, ha én betakargatnálak, és a papa olvasna?

Támogatást kérve nézett föl Jasonra, de az csak állt, és mosolygott. Amikor Maribeth megtudta, hogy ikreik lesznek – nem egy óriási meglepetés a mesterséges megtermékenyítés korában –, azt gondolta: meg tudják ők ezt csinálni, semmi gond. Ők ketten, mi ketten. De az eredmény valahogy sohasem stimmelt. Olyan volt, mint az ötödikes osztás: mindig volt maradék.