Tass Saada

Arafat harcosa
voltam

A Fatah orvlövésze új életet kezd
– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ich kämpfte für Arafat by Tass Saada © 2007 by Fontis-Verlag Basel
Hungarian translation © Mihály Emőke

© Koinónia, 2022

Fordította Mihály Emőke
Szerkesztette Rostás-Péter Emese

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 973 165 282 5

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Előszó

Eltávolítottuk a civileket a faluból. Egyesek közülük még oda is köszöntek nekünk, hogy „Allahu Akbar – Allah a leghatalmasabb!”, és utoljára a szemünkbe néztek. Mindenben támogattak, pedig tudták, néhány órán belül rommá lesz a településük.

Al-Karama falu (Karaménak is nevezik) a jordániai oldalon található, közel az izraeli határhoz. Híd ívelte át itt a Jordánt, a határfolyót. Ezen a hídon kellett nemsokára átvonulnia az izraeli hadseregnek. Más útvonal nem létezett számukra. Ötven kilométer hosszan húzódott a mészárlás frontvonala, a mi harcterületünk tehát csak egy kis szakaszát képezte a nagy egésznek.

A civilek helyére a harcosaink vonultak be. Kalasnyikovokkal, gránátvetőkkel és robbanóanyaggal állig felfegyverkezve bevetésre várakoztunk. Mindent elleptünk: ott voltunk a házakban, az ablakokban és az ajtókban, a háztetőkön, a kerítések mögött és a falut szegélyező bozótosban. Az izraeliek azt hihették, hogy szétszéledtünk, és a környéken csak elvétve akad néhány Fatah-harcos. Megsemmisítő csapást akartak mérni ránk, hogy ne tudjunk átkelni a Jordánon, és többé ne támadhassunk rájuk. Számunkra nem volt titok, hogy mit terveznek. Ők viszont nem számítottak arra, hogy nyíltan szembeszállunk velük. Ez volt a mi titkunk. Korábban csak gerillaharcokba bocsátkoztunk: hirtelen megjelentünk a semmiből, ledobtunk egy-két bombát, elsütöttünk néhány fegyvert, majd gyorsan visszahúzódtunk. Vagy levegőbe röpítettünk pár határállomást, gránátot hajítottunk valamelyik izraeli katonai járműre.

Most viszont arra készültünk, hogy nyílt támadással lepjük meg őket. Miközben ők semmit sem sejtettek, mi lelkileg ráhangolódtunk a szörnyű, könyörtelen mészárlásra. Készek voltunk meghalni. Egyikünk sem hitte, hogy túléli ezt a napot. Első alkalommal vetettünk be öngyilkos merénylőket. Könnyű volt önként jelentkezőket találnunk: mindenki arra számított, hogy így is, úgy is meghal nemsokára. A robbantó katonáink a háztetőkről leselkedtek. Az volt a tervük, hogy amint a gyanútlan izraeliek megérkeznek a faluba, beugranak a járműveikbe, és felrobbantják magukat. Ez lett volna a felütés.

Úgy terveztük, halálos gyorsasággal csapunk le megrémült ellenségeinkre, végigseperjük a soraikat, megsemmisítjük és eltakarítjuk őket a föld színéről. Pszichés megtörésük érdekében több harcost állítottunk a híd mellé, hogy ha elkezdődik a mészárlás, azonnal röpítsék levegőbe a hidat, és így az ellenséges csapatok teljesen váratlanul az istentelen zűrzavar közepében találják magukat, és nézzék végig, ahogy elpusztítjuk az egyetlen lehetőségüket a visszavonulásra.

Hamarosan meg kellett érkezniük. Szörnyű feszültség telepedett ránk. Éreztem, hogy képes lennék lekaszabolni őket a szuronyos puskámmal. Lélegezni is nehezen tudtunk az izgalomtól. Könnyű szellő futott végig a sztyeppe füvén. Arcbőrünket felhevítette a nap, de nem égetett. Vibrált a meleg levegő. Aztán, ahogy kinéztem a rejtekhelyemről, megláttam az első katonai járműveket, amint lépésben haladnak előre, és felhajtanak a hídra. A harckocsik nem csillogtak, az álcázásra használt festék színei nem verték vissza a napfényt. A járművek között katonák meneteltek. Azt gondolták, könnyű küldetés vár rájuk: meg kell semmisíteniük egy kiüresített faluban a Fatah-központot. Mondhatni rutinfeladat.

Amint átkeltek a hídon, megkezdődött a lövöldözés. Minden utcában közelharcot folytattunk velük. Aztán az öngyilkos merénylők bombái, a hídon elhelyezett robbanószerek és a puskáink lövedékei sisteregve, mint az égszakadás, rázúdultak az izraeliekre. Jobb nem is lehetett volna a helyzetünk. Első alkalommal győztük le nyílt csatában az ellenségeinket, addig egyetlen arab hadseregnek sem sikerült ezt elérnie. Talán már nem látjuk meg többé a holdat, gondoltuk, de a győzelmet megérjük. Jól éreztük magunkat a bőrünkben. Mi az, hogy jól, nagyon jól.

Első fejezet

Hogyan „ezüstöződött be” Bin Laden?

A szaúdiak nem voltak valami kedvesek hozzánk. Menekültnek, migránsnak hívtak. Tényleg azok voltunk, de ők ezt még évekkel a menekülésünk után is naponta a fejünkhöz vágták.

Nehéz és lehangoló volt az életünk Szaúd-Arábiában. Kéthónapos voltam, amikor odaköltöztünk. Úgy préselődtünk össze a menekülteket szállító hajón, mint a szardíniák a konzervdobozban – mesélte apám. Eltávolodtunk a Földközi-tenger partjától, odahagytuk Gázát, ahol születtem. Végighajóztunk az egyiptomi Szuezi-csatornán, és eljutottunk a Dzsidda nevű kikötővárosba. Olyan szűk volt a hely a csónakunkban, hogy a bátyámnak és a nővéremnek a tetőre kellett felülniük. Onnan tartottak szemmel engem.

Apám keményen dolgozott, és sokat keresett. Kezdetben alkalmazottként, akárcsak a nagybátyám. Később saját autószerelő-műhelyt nyitott, nagybátyámmal közösen: egyikük jól értett a villamossági munkákhoz, a másik mint mechanikus jeleskedett. Mindig is két lábbal álltak a földön, szorgalmasan dolgoztak, és ennek csakhamar meg is lett az eredménye. Így aztán szinte egy csapásra jobbra fordult az életünk, nem voltak már anyagi gondjaink.

Apám korábban az angol légierőnek is dolgozott, lévén hogy a szervezetnek Palesztinában is volt bázisa. Abban a korszakban a „Brit Birodalom” világszerte aktív katonai jelenléttel bírt, épp akkor csengett le a szuezi válság Közel-Keleten. Apám repülőgéptörzseket javított, Anglia az idő tájt cserélte le a legendás Spitfire vadászgépeket a Hawker Hunter és Vampire típusú sugárhajtású repülőkre.

Ötéves koromban nyiladozni kezdett az elmém, és egyre többet értettem meg a világból. Akkor már négy testvérem volt, később tizenegyen lettünk. A szaúdiak azt állították rólunk, hogy eladtuk az országunkat a zsidóknak, és azért mentünk Szaúd-Arábiába, hogy tőlük meg elvegyük az övékét. Mi, palesztinok marhaságnak tartottuk ezt a feltételezést. Úgy éreztük, nem tartozunk az arab világhoz. Visszavágytunk a hazánkba, mert az arab országok nem fogadtak be igazán.

Nálam ezt még az is tetézte, hogy folyton piszkálódtak velem a társaim. „Saada, a csontkollekció!” – gúnyoltak, mert nagyon sovány voltam. Természetesen dühített, amikor így neveztek. Mire a gyerekek még inkább hecceltek. Nemsokára egész jól meghíztam, de továbbra is csak kacagtak rajtam – attól kezdve csak úgy emlegettek, hogy „a kövér”.

Apám a királyi család alkalmazásában

A Bin Laden család, amelyből Oszáma bin Laden is származott, szoros kapcsolatban állt a királyi házzal. Hatalmas építőipari céget vezetett a Bin Laden klán, és ők nyerték el az ország legfontosabb építési beruházásainak a szerződéseit. Oszáma apja, Mohammed bin Laden jemeni bevándorló volt, az 1920-as évek végén jött Szaúd-Arábiába. Kezdetben kikötői munkásként dolgozott Dzsiddában, később építkezési céget alapított. Kedvezett neki az a hatalmas építkezési láz, amely együtt járt a kőolajexporttal.

Apámnak is származott haszna ebből. Ő felelt a család gépkocsiparkjának a karbantartásáért, és nagyon jól megfizették a munkáját. Egyszer nevetve jött haza, és elmesélte, hogy a Bin Laden család épp új palotát épített a szaúdi király, a kormányzó számára. Az angol mérnökök kezdetben óva intették a királyt, hogy megbízzon benne. Azt állították, hogy a palota szerkezete nem stabil, a tető be fog omlani, nem elég pontos a mérnöki munka. Szaúd-Arábia királya elmesélte Mohammed bin Ladennek, az építőtársaság vezetőjének a brit szakértők kételyeit. Bin Laden a király szemébe nézett, és így szólt: „Felség, adj nekem három napot. Aztán kérlek, gyere vissza, hogy mutassak valamit.” A király ráállt a „nemzet építője” kérésére. Mohammed bin Laden három nap alatt kocsifölhajtót építtetett a palota tetejéhez. A király meghökkent ezen. Aztán a cégvezető hozatott egy kövekkel megrakott Mack teherautót. Odaült a kormányhoz, és felhajtott a Mackkel a rámpán a palota tetejére. Ezután kiszállt az autóból, és ugrálni kezdett a tetőn. Vicces volt látni, ahogy az a kis termetű ember ugrál. Odaszólt a királynak: „Felséged tényleg azt hiszi, hogy összedőlhet ez az építmény?” A miniszterek élvezték a helyzetet. Az angol mérnökök közben eléggé feszengtek, a szaúdi király pedig jól mulatott a zavarukon. Bin Laden lejött a tetőről. A király ekkor odaszólt a pénztárosnak: „Vidd a teherautót, töltsd meg ezüst riyallal, és hozd vissza az építőmesternek.” Bin Laden tehát jó sok ezüstöt megkaparintott, és kiszorította az országból az angol mérnököket.

A vallási rendőrség ostorral hajtja be apámat a mecsetbe

A Vörös-tenger menti Dzsidda barátságtalan, kopár hely volt akkoriban: csupa sivatag, egy kevés sztyeppe, és mindenütt gyilkos hőség tombolt. A kikötőváros, melyet Mekka kapujának is neveztek, a puszta közepén terül el. Az iszlám hagyomány szerint itt temették el Évát, és sokan Dzsaddának ejtették a helységnevet, ami „nagymamát” jelent. Az állítólagos sírt 1975-ben biztonságosan lebetonozták. A zarándokok imádkoztak Évához, noha az iszlám Szaúd-Arábiában gyakorolt formája, a vahhábizmus szerint ez súlyos elhajlásnak számított. A vahhábizmus nagyon szigorú irányzata az iszlámnak, hívei váltig állítják, hogy ez az egyetlen igaz vallás. A hitnek ez a nagyon szigorú értelmezése igencsak beszűkítette az életünket.

Hétéves koromban, egy pénteki napon történt a következő eset. Apámnak meg kellett javítania a királyi ház egyik autóját, és mivel a királynak az volt a kívánsága, hogy két nap alatt meglegyen, pénteken is dolgozott, a muszlimok szent napján. Ott voltam vele a műhelyben. A kapu résnyire nyitva maradt, így hát, amikor eljött a déli imádság ideje, hirtelen berontott a vallási rendőrség, a mutavviún, és ostorral lesújtottak apámra. Minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Szidalmazták, pogánynak nevezték, mert dolgozott, ahelyett hogy imádkozott volna. „Irány a mecsetbe!”, ordítottak rá dühösen. Végig ütlegelték az utcán, egészen a mecsetig.

Utánuk szaladtam, sírtam és kiáltoztam: „Ne verjétek az apámat! Ne verjétek az apámat!”, és rángattam az ostorozó ember karját. A férfiak rám se hederítettek, folytatták a verést, amíg meg nem érkeztünk a mecsetbe. Apám üvöltött a fájdalomtól, és az elszenvedett ostorcsapások bizony a mecsetben sem szították fel benne az istenfélelmet. Az ima után kimerülve és sebesülten vonszolta haza magát. Miközben anyám ápolta, én sírtam. Semmit sem értettem az egészből. A király és az ország legfontosabb építkezési cégének autóit javította apám, a vallási rendőrség mégis ilyen csúfosan megalázhatta őt, a derék munkásembert? Tény, hogy ennek a szervezetnek a mai napig rendkívül nagy hatalma van Szaúd-Arábiában. Ráadásul apám nem használta ki igazán azt, hogy jó viszonyban volt a királyi családdal. Keményen dolgozott, de nem akart előjogokat.

A vallási rendőrség tanulatlan és ennélfogva igen önhitt emberek szervezete. Szerintük annak, aki nem imádkozik, verés jár. Az ima idején be kell zárni a boltokat, másképp az üzlettulajdonosnak velük gyűlik meg a baja. A mutavviún ma is letartóztatja azokat a férfiakat, akik a feleségeiken kívül más nőkkel beszélgetnek a nyílt utcán. A tolerancia számukra ismeretlen fogalom.

A vallási rendőrségnek nagyobb hatalma van, mint bárkinek az országban, és egyedül a királynak engedelmeskedik. Aki elfordul az iszlámtól, azt börtönbe vetik, vagy akár meg is ölhetik. Még a belügyminiszternek sincs igazán befolyása rájuk. Az Egyesült Államok egyszer megpróbált közbenjárni valakinek az érdekében a külügyminisztériumban, majd a belügyminisztériumnál is próbálkozott. De végül mindkét minisztériumnak meg kellett hátrálnia, a vallási rendőrség nem tűrte, hogy parancsoljanak neki.

Nehéz volt elviselni ezt az állandó nyomást. Apám igaz muszlim volt, és szerette az iszlámot. De bennem egyre több kétely merült fel, miután ezek az emberek az iszlám nevében megverték apámat. Az a vallás, amely megengedi, hogy édesapámat ütlegeljék, az én szememben nem lehetett Istentől való.

Verekedőbajnok lettem

Igen szoros volt a kapcsolatom a szüleimmel és a testvéreimmel. A szüleink nagyon szerettek minket, megfeszítetten dolgoztak, és megható módon gondoskodtak rólunk. De az irigység is felütötte a fejét a testvéreink és unokatestvéreink egyre szaporodó seregében. El lehet képzelni: tizenegyen voltunk testvérek. Ráadásul nehezen kezelhető gyerek voltam. Ha valamilyen balhéba keveredtem, a szüleim mindig mérlegelték a helyzetet. Ha igazam volt, kiálltak mellettem. Ha nem volt igazam, felkeresték a gyerek szüleit, aki ellen vétettem, és nyíltan beismerték, hogy én ingereltem fel a csemetéjüket. Minden tekintetben igazságosak voltak, és ennek sokszor kellett tanújelét adniuk, mert bizony gyakran előfordult, hogy bunyóztam.

Azt akartam, hogy a többiek hallgassanak rám, és mindenben kövessenek. Gyakran okoztam gondot a szüleimnek, főleg olyankor, amikor elpáholtam a királyi család valamelyik fiúgyermekét. Így aztán apámnak rendszeresen fel kellett keresnie a királyi családot, és kénytelen volt magyarázkodni amiatt, hogy megvertem egyik-másik sarjukat. Bocsánatot kért, és gyakran őt verték meg helyettem. Az egész családunk nevében kért elnézést azért, amit én tettem.

Kisgyerek voltam még, de amikor verekedésről volt szó, keményen odasóztam. Nagyon is keményen. Az egyik hercegnek – aki egyébként ma nem vesz részt a kormányzásban – akkoriban volt egy bandája. Én is toboroztam egyet magamnak. Az enyém palesztinokból állt, az övé szaúdiakból. Második osztályosok voltunk, még nem töltöttem be a nyolcadik évemet. Összetartottunk mi, palesztinok, mert elnyomottak voltunk. A helybéli, szaúdi gyerekek mindegyre éreztették velünk, sőt kegyetlenül tudtunkra adták, hogy „menekültek” vagyunk. Folyton a nyomunkban voltak, és rosszakat mondtak rólunk.

Amikor ilyesmi történt, mindig bőszen ott termettem, és kiálltam a palesztinok mellett. A támadók többnyire visszahőköltek: félelmet és tiszteletet keltettem bennük. Egyszer az említett herceg maga mellé vett valami libanoni és szíriai gyerekeket, és együtt rontottak rám. Meg akartak verni, miközben a barátaimmal fociztam – köveket rúgtunk, mert nem volt valódi focilabdánk. A herceg letepert a földre, majd a haverjai is nekem estek, hogy elagyabugyáljanak. De a barátaim visszaverték a támadást, és hirtelen fölébe kerekedtem a hercegnek. Beleöklöztem az arcába és a hasába. Teljesen ösztönösen, akkoriban még nem tudtam, hogy kell verekedni. Egyszerűen csak oda sújtottam, ahol úgy gondoltam, hogy a legjobban fáj.

A herceg egyre hangosabban kiáltozott. Néhány tanár és az iskolaigazgató kirohant az iskolaépületből, és nemsokára mindannyian a tanáriban találtuk magunkat. Nekünk, palesztinoknak le kellett feküdnünk a földre, és ostorral ütötték a talpunkat. A szaúdiak büntetlenül távozhattak. Így mentek a dolgok.

Amikor a herceg hazament, az apja kifaggatta a történtekről. Csupa seb volt a fiatalúr arca. Az apja magához rendelte az apámat, és azonnali magyarázatot követelt. Aztán levette a fejéről az agalt. (Az agal jellegzetes fejpánt, amellyel a szaúdi férfiak rögzítik az arab kendőjüket, hogy le ne fújja a szél a fejükről. Sok férfi fehér fejkendőt hord, mert kényelmesebb viselet, mint a turbán, és jobban védi a nyakat a napfénytől és a leégéstől.) Jó erősen megragadta a fejpántot, és ütni kezdte vele apámat. Apámat mindegyre megverték miattam. De ez a verés különösen fájt. A herceg apja így szólt apámhoz: „Ha a fiad még egyszer hozzáér a fiamhoz, az egész családod meghal!”

Otthon aztán apám galléron ragadott. Magánkívül volt mérgében. Ordítozott: „Mindannyiunkat kinyírsz! Fejezd be az állandó verekedést! Ne keverd folyton bajba a családot!” Valóban, egyfolytában verekedtem az utcán a szaúdi és a jemeni gyerekekkel.

Apám gyakran semmit nem mesélt el abból, amit ellene tettek. Legtöbbször csak jóval később tudtam meg. Egyszer megkérdeztem tőle: miért nem árulta el nekem annak idején, hogy mi történt. Azt mondta: „Azért, mert éppen eleget féltünk. És nem akarom, hogy nektek, gyerekeknek itt is egyfolytában félnetek kelljen. Azt viszont elvárom, hogy tiszteljétek a helyieket. Befogadtak minket az országukba. Ha megütnek, tűrjük el békében, neheztelés nélkül.”

A fenegyerek

Sok mindent elfelejtettem a szaúdi időkből. De arra most is emlékszem, hogy a Bin Laden család – élén Mohammed bin Ladennel, a családfővel – egyre jobban meggazdagodott. Mohammed bin Laden nem volt angyal, annyit hazudott és csalt, amennyit csak bírt. Gyors volt és éles eszű, és mindig valami rosszban mesterkedett. Apám egyszer mesélt róla egy anekdotát. Kilencéves voltam, apám ismét nevetve jött haza. Anyámnak újságolta el, amit hallott, de én is füleltem. „Több évvel ezelőtt kezdődött – mesélte apám. – A vallásügyi minisztérium kézi legyezőket rendelt a Bin Laden cégcsoporttól, főleg a haddzs idejére, amikor Mekkába zarándokolnak az emberek. Szétosztották ezeket a legyezőket a zarándokok között, hogy picit hűteni tudják magukat velük. Szudánban gyártották őket, körülbelül öt centet ért egy darab. Bin Ladenék leszállították a legyezőket, és azonnal benyújtották a számlát a vallásügyi minisztériumnak. Ám a hivatalnokok valahová elkeverték a számlát, és Bin Laden sokáig nem kapta meg a pénzét. Kis idő múlva újabb ötvenezer legyezőt rendelt a minisztérium. Megint leszállították a megrendelt árut. Csakhogy ezek a legyezők szebbek és jobbak voltak, és nyilván sokkal drágábbak is: Bin Ladenék ezúttal valójában nem is legyezőt, hanem elemmel működő ventilátort készítettek. Öt szaúdi riyalba került egy darab. A minisztériumi hivatalnok egyszer a régi iratok között kotorászott, és rábukkant az ötcentes legyezők ki nem fizetett számlájára. De még korábban valakinek az ügyetlensége miatt víz cseppent a számlára, és eláztatta. Csak annyi volt kivehető, hogy ötvenezer legyező szerepel rajta, a darabárat nem lehetett látni, no meg a végösszeget is elmosta a víz, olvashatatlan volt. A hivatali dolgozó azt hitte, hogy az első szállítmány legyezői ugyanannyiba kerültek, mint az újabbé, és így aztán kétszer 250 000 riyalt fizetett ki Mohammed bin Ladennek. Bin Laden nem szólt, hogy tévedést történt. Biztos azt gondolta: Insalláh – Isten akarta így!, és megtartotta az összeget” – mondta kuncogva apám.

Mohammed bin Ladennek kétségtelenül jó volt a helyzete Szaúd-Arábiában, a szaúdi király kegyeltje volt.

„A migráns itteni akcentussal beszél!”

Már az első iskolás éveimben is sokat lázadtam. Nem engedelmeskedtem senkinek, és utáltam, ha utasítgatnak. Amikor valaki ferdén nézett rám, ráripakodtam, hogy mi látnivaló van rajtam. Az éltanuló stréber diákok rettegtek tőlem. Ki is használtam a helyzetet: kényszerítettem őket, hogy csinálják meg a házi feladatomat, és helyettem kellett felelniük órán. Sokszor csaltam az iskolában.

Volt egy játszótársam, akivel nem akartuk keresni a bajt, de ha valaki kiprovokálta a viszályt, rögtön ugrottunk. Egy dolog biztos: soha nem éreztem magam otthon Szaúd-Arábiában. A szaúdi gyerekek állandóan ingereltek minket: palesztin menekültnek, migránsnak csúfoltak. Dühös voltam, és azon törtem a fejem, hogy miért vagyok egyáltalán menekült. Végül is jobban éltünk, mint sok szaúdi. Az arab nyelv egy másik változatát beszéltük, de mégiscsak értettük a helybeliek nyelvét. Ebben az országban nőttem fel, és nem ismertem más vidéket, csakis Szaúd-Arábiát. Ha kellett, nagyon jól tudtam utánozni a helyiek nyelvjárását. Emiatt is belém kötöttek: „Nézz csak, a migráns itteni akcentussal beszél!” Még most is megvan a szaúdi akcentusom!

Ma már fájdalommal gondolok arra, hogy a diaszpórában élő zsidókat, akik szétszóródtak a világ különböző kontinensein, ugyanígy idegeneknek tekintik. Őket is úgy bántják, mint minket: az országban, ahol élnek, nap mint nap megnehezítik az életüket a helyiek, és éreztetik velük, hogy valójában nem tartoznak közéjük.

Az elemi iskolában a földön ültünk. Egy kis, kétemeletes épületben volt a tanoda. Kevés gyerek járt iskolába, többnyire csak a külföldi családok csemetéi. Az a néhány szaúdi srác, aki mégis megjelent, inkább csak játszott, nem szeretett tanulni, a többi helyi gyerek pedig a beduin családjával vándorolt szerte az országban. A tanítók szigorúan bántak az idegenekkel, keményen fogtak minket. Ha valami rosszat tettünk, megbüntettek. Gyakran kellett rátennem a katedrára a kezemet, és a tanító rácsapott a vonalzóval. Sok bosszúságot okoztam a nevelőimnek, nagyon is megérdemeltem a büntetést. Persze akkoriban minden fenyítést nagyon utáltam.

Minél többször megbüntettek, annál inkább vissza akartam vágni, és annál többet harciaskodtam. A helyi gyerekeket soha nem bántották a tanítók, mert féltek a családjaiktól. A legtöbb szaúdi iskolás a hatalmas királyi családból származott. Ezekben a családokban már akkor megszámlálhatatlanul sok hercegi sarj nevelkedett. A többi szaúdi család állandóan úton volt, ide-oda vándorolt, gyerekestől, tevéstől.

Voltak hercegek, akikkel jól egyeztem, de azért a szaúdiakkal alapvetően nehéz volt kijönni: más volt a kultúrájuk, a gondolkodásmódjuk, az életstílusuk, és nem bántak valami jól velünk, palesztinokkal. Sokan irigykedtek ránk, mert sikeresek voltunk. Ezt más Öböl-menti országban is tapasztaltam. Az évek során egyre inkább a zsidók felé fordult a gyűlöletem, pedig nem ők, hanem az arab országok vezetői tettek minket menekültté a hamis ígéreteikkel és nyilatkozataikkal. Nem sok minden tetszett nekem ebből az országból, talán csak a földimogyoró, amelyet a szudániak pörköltek az utcán. A legjobb dolog az életemben apám volt, akivel nagyon jóban voltam. Folyton vele akartam lenni.

A park

Szaúd-Arábia az ötvenes években sivatagi országnak számított. A legtöbb szaúdi iskolázatlan beduin volt. Sátrakban éltek, és folyton úton voltak. De az én családom valódi házban lakott. Kevés volt az aszfaltozott utca, többnyire csak földutakon lehetett járni. Legtöbbször nem is viseltünk cipőt, mert csak arra lett volna jó, hogy belemenjen a homok.

Ha lassan is, de fejlődött az ország. Sokan jöttek ide Palesztinából. Tehetséget és tudást hoztak magukkal, és a nemzet építésére fordították. A büszke országban valami megmozdult. Például egyszer csak repülőtér nyílt Dzsiddában. Az első parkot közvetlenül a repülőtér mellé építették, hogy az emberek élvezhessék ott az életet. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a város körül sivatag volt, és magát Dzsiddát is ellepte a por. Zöld természetet legfeljebb csak festményen láttunk.

Apánk hétvégenként gyakran autóba ültetett minket, és kivitt a repülőtér melletti parkba, a fűbe és a fák közé. Úgy hallottam, hogy az angol királynő ajándékozta a szaúdiaknak ezt a parkot. Padok nem voltak, de az itteniek megszokták, hogy a földre, pokrócra ülnek. Otthon, nálunk nem volt gyep. A víz túlságosan értékes és drága volt ahhoz, hogy a fűre pazaroljuk. Kertünk sem volt, csak homok vette körül a házunkat.

Imádtunk a parkban piknikezni, élveztük, hogy egészen közel vagyunk a tengerhez, és kilátunk a partra. Maga az ország nem volt kiépítve, nagyon fejletlen volt az infrastruktúrája, leszámítva a királyi család és a tehetősebb emberek tulajdonában levő területeket. Nekik nyilvánvalóan megvoltak a házaik és a palotáik, és ezeket mind a Bin Laden cégcsoport építette. A lakosság többi része szegény volt, és nomád életet élt. Az olajkutak termelése csak akkoriban kezdett megindulni.

Az olajmezők felfedezése gazdaságilag kedvezett az országnak, de emberileg attól még nem lett barátságosabb a hely. A szabadságot sem ismertük abban az időben. Semmi módon nem lehetett bírálni a rendszert, és elképesztő volt a titkosszolgálat és a vallási rendőrség nyomása. Nagyon sok volt a besúgó, még a családtagok körében is, ezért senkiben sem lehetett feltétlenül megbízni – sajnos ez ma sincs másképp. Az arab kormányok fenntartásához volt szükség erre a sűrű besúgóhálózatra. Aki merészelt valamit mondani a kormányzók ellen, annak hamarosan nyoma veszett. Mi, Szaúd-Arábiában élő palesztinok viszont nyíltan beszéltünk egymás között. Összetartottunk, ezért nehéz lett volna bármilyen besúgónak beszivárognia közénk. De nyilvánosan semmi „rosszat” nem mondhattunk, különben nyomban rács mögé kerültünk volna.

Mekkában

Gyakran jártam Mekkában: el kellett kísérnem nagymamámat, és a haddzsból, a zarándoklatból is rendszeresen kivettem a részem. Akkoriban nagyon gőgösen és kapzsin viselkedtek a mekkaiak. A haddzs idején hatalmas tömegek zarándokoltak Mekkába. Nem éppen milliók, mint manapság, de úgy is nagy volt a zsúfoltság, hiszen Mekka nem túl nagy város. Akinek a helyiek közül esze volt, szállodát nyitott, és sokan éltek is a lehetőséggel. Nagyon aprók voltak a kiadó helyiségek, légkondicionálás nem létezett, mégis horribilis árat kértek a tulajdonosok ezekért a szörnyű szálláshelyekért. Ahogy mondani szokták: az árak a csillagos egekbe szöktek. Mi, arabok úgy fogalmaztunk, hogy a szent mecset védelmezői a legnagyobb rablók. Hami-haa, Harami-haa – őriztek és loptak.

Minden pénteken Mekkába mentünk nagymamával, a pénteki imára. Volt egy taxisofőr rokonunk, ő vitt el minket. Hajnali háromkor indultunk útnak, hogy fél ötre odaérjünk a reggeli imádságra. Nagymamám ölében ültem, és legtöbbször még aludtam egy jót a taxiban. Egy alkalommal, amikor nagymama a mecset női termében imádkozott, kimentem az épületből. Szerettem volna egy kicsit körülnézni, de egykettőre eltévedtem. Úrrá lett rajtam a riadalom. Az emberek csak bámultak rám, és nevettek. Számomra összedőlt a világ, de ők csak gagyogtak hozzám: „Hol van anyuka? Merre van a családod? Miért vagy egyedül?” Sírdogáltam, és egy szó sem jött ki a számon. Szaladgáltam az utcákon, nem tudtam, mit tegyek, teljesen elveszettnek éreztem magam. Aztán a nagymamám kilépett a mecsetből, és elindult, hogy megkeressen. A nevemet kiáltozta. Egyszer csak meghallottam a hangját. Futni kezdtem a hang irányába. Végre egymásra találtunk. Megölelt és megpuszilt. Aztán rácsapott a fenekemre: „Soha ne menj sehová nélkülem!” Nem kellett kétszer mondania. Annyira megrémültem, hogy nagymamám holtbiztos lehetett, többé nem tágítok mellőle.

Azt tapasztaltam ezekben az években, hogy Mekkában az emberek gőgösen és tiszteletlenül viselkedtek, főleg, ha megtudták, hogy palesztinok vagyunk. Ma sem tudom, hogy miért.

Apám és a zsidók

A lánytestvéreimmel békén hagytuk egymást. A fiútestvéreimmel viszont állandóan csatáztunk a ruhák miatt: ők az enyémet hordták, én elvettem az övéket. A cipőkön és az ételen is folyton veszekedtünk. Nekem mindig éppen az a része kellett a csirkének, mint az öcsémnek, civakodtunk, és elkapkodtuk egymás orra elől a jó falatokat. „Miért loptad el a cuccaimat?” – ordítottuk, és eszünkbe sem jutott osztozni a ruhákon. Igazán csúnyán azonban soha nem estünk egymásnak, a kívülállók ugyanis naponta lemenekülteztek minket, és a megbélyegzés felébresztette bennünk az összetartozás érzését, ellenállóvá tett – emiatt is jobban odafigyeltünk egymásra. A körülöttünk élők viselkedése folyton honvágyat ébresztett a családunkban. Szerettünk volna visszamenni Palesztinába. Valójában el sem kellett volna mennünk onnan. Csakis amiatt rostokoltunk éveken át Dzsidda kikötőjében, mert a szüleim hittek az arab propagandának. Az arab vezetők bebeszélték nekünk, hogy az arab nemzetek ki fogják űzni a zsidókat, és nekünk adják azt a földet. Sok arab család hagyta el egykor a lakóhelyét, hogy helyet adjon az arab csapatoknak, amelyek állítólag majd felszabadítják az országot az arabok számára. Mi is így lettünk menekültek.

Apám soha nem mondott rosszat a zsidókról. Azt mesélte, hogy korábban jó viszonyban volt velük. Amikor Jaffában élt, együtt dolgoztak az ültetvényeken. A nagypapámnak is volt egy narancsbirtoka Jaffában, és közösen vezették azt a zsidó tulajdonostársával. Ez az üzleti partnere azt mondta apámnak 1948-ban, hogy semmiképpen ne menjen el onnan, mert ő majd megvédi. Az arab vezetők háborúval riogattak már rögtön azután, hogy Izrael függetlenné vált. Azt mondták, valamennyi zsidót be kell kergetni a tengerbe, ezért nekünk, araboknak egy kis időre el kell hagynunk az országot. És amint elűzték a zsidókat, visszamehetünk – ezt ígérték nekünk. Apám hitt az arab propagandának, és nem hallgatott arra a zsidó üzlettársára, aki megvédte volna.

Több arab állam is háborúba szállt Izrael ellen, de a zsidók nem engedték tengerbe tereltetni magukat. Sőt, egyre több területet foglaltak el a harcok során. Ez történt 1956-ban és 1967-ben is. Az arab vezetők folyton azt hangoztatták az izraeli araboknak, hogy el kell hagyniuk a házukat, és ki kell menniük az országból, hogy az arab seregek bevonulhassanak. Azt ígérték, meg fogják hódítani Izraelt, elűzik a zsidókat, és visszaállítják az egykori Palesztinát, hogy hazát biztosítsanak a visszatérő hittársaiknak.

Csakhogy azóta sem változott a helyzet. 2006-ban, amikor a Hezbollah megtámadta Izraelt, azt mondták az izraeli kikötővárosban, Haifában élő araboknak, hogy el kell hagyniuk az otthonaikat. A Hezbollah megígérte, hogy porig rombolja a várost, a zsidók elmenekülnek, és az arabok majd felépíthetik az arab Haifát. Az izraeli arabok nem hittek a propagandának. Az én elődeim viszont bedőltek neki 1948-ban, a propaganda hatására költöztek Gázába, hogy meneküljenek a háború elől.

„A zsidók ellopták az országotokat!”

Egyre többen voltak, akik Szaúd-Arábiában látták megcsillanni a remény sugarát – hogy szépen fogalmazzak. De a szaúdiak nem kértek belőlünk, és kedvükre kiélhették az ellenszenvüket. Attól tartottunk, hogy elveszik tőlünk a házainkat, vagy börtönbe vetnek. Ez utóbbi meg is történt egyszer apámmal valami semmiség miatt, már nem is emlékszem, mi volt az oka. Még az sem számított, hogy közeli viszonyban volt a királyi családdal. Ha valaki ártani akart nekünk, szabadon megtehette. Mi, gyerekek folyton a zsidókat hibáztattuk, bár az apánk ezt kifejezetten megtiltotta. Édeskeveset ért az intése, mivel az iskolában azt tanították nekünk, hogy a zsidók ellopták az országunkat. Folyton ezzel tömték a fejünket. Állandó gyűlöletben nőttünk fel, haragudtunk a zsidókra, úgy gondoltuk, miattuk és csakis miattuk vagyunk hazátlanok. A hazátlan embernek nincs becsülete a palesztinok szemében. Akinek pedig nincs becsülete, az inkább halott, mint élő. A becsület nagyon fontos számunkra.

Az iskolai vallásórán a szaúdi imámok dörgedelmes beszédeket mondtak a zsidók ellen: „Elvetették Istent, Isten pedig harcra hív minket, hogy megvédjük. Ők a mi ellenségeink, és a szaúdiak földjét is el akarják pusztítani.” Továbbá azt is megtudtuk az iskolában, hogy Isten majmoknak teremtette a zsidókat, és ezt a megállapítást a Koránban is olvashattam. Majmoknak és disznóknak nevezik őket.

A gyermeknek hallgass a neve

Abban az időben a gyerekek soha nem tiltakozhattak. Az én szüleim jól bántak velünk, de ez más családokra egyáltalán nem volt jellemző. „Gyere ide azonnal, te, szamár!” – mordult rá sok szülő a gyerekére. Anélkül, hogy az a gyerek bármi rosszat tett volna. Egyszerűen ez volt az általános beszédstílus. A gyerekeket folyton átkokkal és szitokszavakkal illették. Nyilván a mi szüleink is gyakran szitkozódtak, de mi mindig éreztük, hogy nem a gyűlölet mondatja ki velük a szavakat, ami más családokban egyáltalán nem így volt. Jóval később olvastam a Bibliában, hogy Noé megátkozta a fiát, Hámot, Isten pedig nem változtatott ezen, tiszteletben tartotta Noé szavát. A hideg futkos a hátamon. Elgondoltam, hogy naponta hány meg hány átokszót mondanak ki a gyerekekre az arab családokban. Abban az időben ez teljesen megszokott volt az arab társadalomban. A gyerekekre a legcsúnyább jelzőket aggatták. Bizonyára a tanulatlanság volt az oka. A szülők nem ültek le a gyerekeikkel beszélgetni, nem vették őket ölbe, hogy nyugodtan és szeretetteljesen elmagyarázzák, miért rossz az, amit elkövettek. Ehelyett káromkodtak, ütötték és elkergették őket.

Az én apám egészen más volt. Olykor eljárt a keze, de csak ha megérdemeltem. Később, amikor apa lettem, még nagyobb tisztelettel gondoltam a szüleimre, mert a gyereknevelés a legnehezebb dolog a világon. Nálunk anyánk volt a ház királynője. Sok döntést rábízott apám. A nevelésünk is messzemenően az anyám kezében volt. Anyám csak akkor fordult apámhoz, ha valami rettenetes dolog történt, mint például amikor megint megvertem a herceget. Olyankor apám fenyített meg minket. A legtöbb arab családban így oszlanak meg a szerepek. Otthon mindig az asszony mondja meg, mi legyen, kivéve amikor nagyon más véleményen van a férje. Az utóbbi esetben az történik, amit a férfi akar.

A (nem is annyira) siralmas gyerekkorom

Nem jártam Korán-iskolába. Ott csak gyűlöletre tanítottak volna, csak hergelték a fiatal fiúkat. De azért a szüleim szilárdan hittek az iszlám tanokban, és ezt a hitet a vallási rendőrség ostorcsapásai sem rendítették meg bennük. Fontos volt számunkra, hogy tanuljunk a Koránból. Már csecsemőkorunkban is idézett nekünk anyánk a Koránból, miközben a karjában tartott minket. Mi, gyerekek is hittünk, de alig értettünk valamit az egészből. Nekünk csak az ünnepek számítottak. Például a „cukorünnep” a ramadán végén, amikor pénzt és ajándékokat kaptunk. Vagy a haddzs végén az „áldozati ünnep”. Vidámak voltak ezek a napok, örültünk az új ruhának, az új cipőnek, az édességnek és a hosszú, kényelmes öltözéknek.

A ramadán alatt lassabban zajlott az élet. Ebben az időszakban kevesebbet dolgoztak az emberek, mert pirkadattól napszálltáig böjtöltek: nem ehettek és nem ihattak, ezért kevesebb volt az erejük és az energiájuk. Este aztán főztek, és várták az ágyúlövést, amely jelezte, hogy most már el lehet kezdeni az étkezést. Ez mindig nagyszerű volt. Annyi mindent ettünk a tálakról, hogy majdnem rosszul lettünk. Mi, gyerekek nem böjtöltünk nap közben, esténként viszont sokkal többet falatoztunk, mint azok a felnőttek, akik a nap során semmit sem ettek. A ramadán végére úgy felhizlaltak minket, mint az anyakocát, és ezt a böjti időszak utáni háromnapos ünnep csak tetézte. Kimentünk a piacra, apám finomságokat és ruhákat vásárolt. Úgy emlékszem, mindig volt valami új ruha, amit felvehettünk.

A palesztinok sok új ipari és gazdasági tudást, információt hoztak be Szaúd-Arábiába. A kormány valamennyi minisztere mögött palesztin tanácsadó állt, aki a háttérből igazgatott. A miniszter rendszerint csak kirakati bábu volt.

A palesztinokat kétségtelenül könnyű volt kipécézni. Más volt a viseletünk, mint a szaúdiaknak. Mi nadrágot és inget hordtunk: egyből felismertek minket. A szüleink sok támogatást kaptak az államtól, és ez nem tetszett mindenkinek.

Nyilvánvalóan jó helyzetben voltunk. Nem tagadom: apámnak voltak kiváltságai. Kicsit ő is részévé vált az uralkodó osztálynak azáltal, hogy Bin Ladennek és a királynak dolgozott. Másfelől viszont naponta megbélyegeztek minket. Ez árnyékot vetett a személyiségemre, és egyre növelte bennem a gyűlöletet. Tízéves sem voltam még, de már sok-sok szemét és törmelék halmozódott fel a szívemben. Ez nem valami egyszeri eseménynek tulajdonítható, hanem hogy naponta ömlött ránk a propaganda szennye, és a szaúdiak folyton gúnyoltak minket.

Apám visszafogta magát. Nem beszélt arról, mennyire fájdalmas eltűrnie, hogy naponta menekültnek nevezik. Még az utcaseprő is nyugodtan szidalmazhatta, mert apám egy szót sem szólhatott vissza. Ezek a tüskék bennem maradtak. Nehéz volt elfogadni a megaláztatásokat. Érdekes, hogy a dühömet nem azok ellen fordítottam, akik menekültnek, migránsnak neveztek. Csakis a zsidókra haragudtam. Bár akkor még nem ismertem fel, valójában a média és a Korán szabott irányt a gyűlöletemnek. Arra, hogy a valódi bűnösökön álljak bosszút, nem gondoltam abban az időben.

A népnyúzó

A briteket is utáltam. Ők is átverték a palesztinokat. Az 1948-as háború előtt működésképtelen fegyvereket adtak el az egyiptomi kormánynak. A szíriaiak és a jordániaiak pedig – akkor még ezekben az országokban is brit uralom volt – csak fél szívvel harcoltak Izrael ellen. Egyedül Irak állt ki mellettünk a teljes haderejével. Ezért rájuk mindig is mint hősökre tekintettünk. A többi arab ország nyilvánvalóan feladta a harcot a kis izraeli sereggel szemben. De mi tudtuk, hogy az angolok keze mindenben benne van, a Balfourt-nyilatkozat révén, melyben országot ígértek a zsidóknak Palesztina területén.

Ezért utasítottam el apámat, amikor azt akarta, hogy Angliában vagy Egyiptomban folytassam a tanulmányaimat. Nem voltam hajlandó ezekbe az országokba menni.

Soha sehol nem éreztem otthon magam. Szaúd-Arábiában mindig idegenek maradtunk, apám társadalmi és vagyoni helyzete ellenére is. Apám vállalkozásainak 51%-ban szaúdi tulajdonosa kellett hogy legyen, még ha az illető a kisujját sem mozdította a vállalkozás sikeréért. A helyiek lenyúlták a pénzt, és ha valami nem tetszett nekik, néhány napra börtönbe záratták apámat vagy a nagybátyámat.

Úgyhogy nyilvánvaló volt, hogy az nem az én hazám. Mégis, ha visszanéztem a népem történelmére, be kellett látnom, hogy jó néhány palesztin származott Szaúd-Arábiából. A gyökereink egy szaúdi törzsig vezethetők vissza, amely átvándorolt a sivatagon. Végül Izraelben, mégpedig a Gázai övezetben kötöttek ki. „Palesztinok” lettek, mert a rómaiak Palesztinának nevezték el az országot, hogy bosszantsák a zsidókat. Ha elég messze visszamegyünk az időben, kiderül, hogy Szaúd-Arábiában kezdődött a népünk története. Csakhogy ott most már nem fogadnak el minket, még arabokként sem. Ezt nem értettem. Mindig haza akartam menni. Palesztinába. Születésem után mindössze két hónapot éltem ott, és természetesen semmire sem emlékeztem, mégis ott volt a szívemben a sóvárgás a hazám iránt, és ez a haza Gáza volt számomra.

De azért volt néhány szaúd-arábiai barátom is. Emiatt tiltakoztam, amikor egyik napról a másikra Katarba kellett költöznünk. Minden erőmmel ellenálltam. Sajnos nem sokat ért a tízéves fiú tiltakozása. Teljesen váratlanul ért a parancs, hogy hirtelen fogjuk magunkat, és költözzünk el. A családunkból senkinek sem akaródzott igazán továbbállni. A sorscsapás kívülről érkezett. Pontosabban a Katari-félsziget egyik hercegének terhére írható a dolog – noha ő aligha fogta fel, hogy micsoda csapást okozott nekünk.

A haddzs idején ért minket ez a balszerencse. Egy katari herceg Szaúd-Arábiába zarándokolt. Nem repülővel utazott – autóval sepert végig a szaúdi sivatagon. Az út során balesetezett, és felborult a gépkocsija. A kísérője Dzsiddába irányította. Ott a szaúdi királynál vendégeskedett a szerencsétlenül járt „dűne-pilóta”, mielőtt Mekka felé vette volna az útját.

A herceg a katari uralkodó unokaöccse volt, és nagyon közeli viszonyban állt a szaúdi királlyal. Elpanaszolta neki a balesetét, és hogy mennyire szereti ezt az autóját. A király segítőkészen elmondta, hogy ismer egy autójavító-műhelyt, ahol úgy rendbe teszik a kocsit, hogy olyan lesz, mint új korában. Nem nehéz kitalálni: a mi műhelyünket említette. Hívatták apámat, és a katari herceg elmagyarázta neki, hogy pontosan hol is van a megsérült autó a sivatagban. Apám megtalálta az autóroncsot, és vette a bátorságot, hogy hangot adjon az aggályainak a királyi házban:

– Az autónak annyi, felség. Jobb lenne újat venni, mert ez a jármű tényleg totálkáros.

– Nem! Nagyon szeretem ezt az autót! – tiltakozott a herceg. – Javítsa meg, bármennyibe is kerül!

A király nyomatékot adott a herceg szavának:

– Igen, menjen csak, és tegye, amit mondott! Bármennyibe is kerül.

Tíz nap múlva apám készen megjavítva vitte az autót a palotába. A herceg ment vele egy kört, visszajött, majd így szólt:

– Ha nem lett volna az első ülésen egy égésfolt, amit valamikor régen a cigarettámmal okoztam, nem hinném el, hogy ezzel a kocsival baleseteztem. Ön kiválóan dolgozik! – lelkesedett apám aprólékos munkájáért.

A következő mondata egy életre beleivódott az emlékezetünkbe:

– Azt akarom, hogy jöjjön velem Katarba!

Apám rémülten tiltakozott:

– Nem, nem, mi itt boldogok vagyunk. A szaúdi király kegyelmes hozzánk, szeret minket.

A király viszont egyszerűen csak ennyit mondott:

– Engedélyezem, hogy menjenek. Vele mennek, és kész!

Apámnak semmi esélye nem volt. Mennie kellett. Ez az „engedély” parancs volt. Ilyen egyszerűen történt az egész. „Vele mennek, és kész!” Így döntöttek ők ketten, emberek életéről, semmibe véve egy egész család akaratát.

Pár nappal később apám bepakolt az autónkba, hogy Katarba költözzünk. Üvöltöztem. Pontosabban: tomboltam dühömben. A háta mögött kiszedtem a csomagokat az autóból. Apám gondosan visszatette őket, mire én újra mindent kihajítottam. Apám szeme kidülledt, olyan szúrósan nézett rám. Néhányszor még félretolt az útjából, és kezdte elölről a pakolást. Egyszer aztán, amikor újból próbálkoztam, megtört hangon így szólt: „Hagyd már! Mi sem akarjuk ezt az egészet! De meg kell adnunk magunkat.” Láttam apámon, hogy legyőzetett. „Menj félre az autótól, nincs más választásunk. Én magam sem akarok Katarba menni.” Úgy nézett rám, mint aki teljesen beletörődött a sorsába. Visszaléptem. Még soha nem láttam ilyennek apámat. Nem akartam tovább tetézni a szenvedéseit.

Szóval játszottak az életünkkel. Úgy tettek ide-oda minket, mint a sakkfigurákat. Minden porcikám tiltakozott ez ellen. Mérhetetlenül gyűlöltem a szaúdi királyt. Miről is volt szó? Apám egyáltalán nem akart elmenni onnan, hiszen végre felvirágzott a vállalkozása. De ha maradtunk volna, mindent elpusztítottak volna, amit addig felépített. Ám így az én életem omlott össze, már megint. Azt gondoltam: először menekültet csináltak belőlünk, most meg olyanok leszünk, mint a vándorcigányok. És most sem a szaúdiakat hibáztattam, hanem a zsidókat. Megtört valami a lelkemben. Forrt bennem a harag, de semmit sem tehettem. Semmit, azon kívül, hogy ismét elvágjam a gyökereimet, és továbbmenjek Katarba.

Tartalom

Előszó

1. fejezet. Hogyan „ezüstöződött be” Bin Laden?

2. fejezet. A háború előszele

3. fejezet. Csatlakozás az ellenálláshoz

4. fejezet. A lesben álló orvlövész

5. fejezet. Sár és bosszú

6. fejezet. Győzelem al-Karamában

7. fejezet. Barátok és ellenségek

8. fejezet. Fekete szeptember

9. fejezet. Az amerikai álom

10. fejezet. Megőrjít a „connection”

11. fejezet. A kulcs

12. fejezet. Leszámolás Dohában és robotolás a fúria igájában

13. fejezet. Az oroszlán barlangjában

14. fejezet. „Hogy juthattak be ide fegyverrel?”

15. fejezet. A viszontlátás öröme – találkozom Abu Ammárral

16. fejezet. Leomlik (előttem) a gázai fal

17. fejezet. Az arabok nagy baja

18. fejezet. A feleségem, Karen mesél

19. fejezet. „Istenem, ez nem igazság!”

A szerzőről

Tass Saada 1951-ben született a Gázai övezetben, Közel-Keleten nőtt fel. Alig töltötte be a tizenhetedik évét, máris csatlakozott Jasszer Arafat fegyveres ellenálló szervezetéhez: orvlövész és gerillaharcos lett. 1993-ban keresztény hitre tért, és teljesen megváltozott az élete. Ma feleségével, Karennel együtt iszlám országokban hirdeti az evangélium üzenetét, és keresztény szociális munkát végez Közel-Keleten. Zsidó barátaival előadókörutakra jár Európába, a megbékélés ügyét szolgálva.

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Borítóterv Molnár Attila
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 282 5

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence