A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: Children of Dune

Ace Books, New York, 2019

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Kornya Zsolt

A versbetéteket fordította: Körmendi Ágnes

Lektor: Tamás Gábor

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2020

Hungarian translation © Kornya Zsolt, 1993, 2020

Hungarian Edition © GABO, 2020

Borítógrafika © Molnár Márk, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-108-4

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

ELŐSZÓ
AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

A Dűne messiása egyértelműen folytatást kívánt.

Frank Herbert a Dűnében felépített hősét, Paul Muad-Dib Atreidest a klasszikus regény folytatásában szembesítette cselekedetei következményeivel, saját mindenhatóságának csapdájával, és végül, megfosztva mindentől, a sivatag mélyére küldte meghalni. De mindenki érezte, hogy a történet itt még nem érhet véget. Paul hatalmas örökséget hagyott hátra, amely új regényt követelt magának. Megteremtette az őt istenként imádó egyházat, mely kegyetlen uralmat kényszerített az emberiségre. A sivatagos Dűne ökológiai átalakítási tervének élére állt, álomból elérhető valósággá változtatta a bolygó paradicsommá tételét. És ami a legfontosabb: hátrahagyott két gyermeket, akik örökölték apjuk jövőbe látó hatalmát – az azzal járó veszélyekkel együtt. Mindezek olyan eseményeket vetítettek előre, amikre joggal lehettek kíváncsiak az olvasók.

Maga Herbert is tudta, hogy a Dűne történetének folytatódnia kell. Saját bevallása szerint a sorozat első három regényének főbb szálai már jóval az első kötet megjelenése előtt összeálltak. Természetesen történtek finomhangolások, sőt, még az olvasói igényekhez is igazodott a szerző: Duncan Idaho például ezért került bele a második részbe, és lett később a sorozat egyik legfontosabb karaktere.

Herbert nem csak ebben hallgatott az olvasóira. A harmadik regény írásakor a szerző felismerte, hogy a Dűne egyik legnagyobb ereje maga a helyszíne volt. A mindent uraló sivatag, az élet egészét befolyásoló vízhiány, és az a gondolkodásmód, amely egy komplett egészként, rendszerként láttat egy bolygót és lakóit, olvasók millióinak képzeletét ragadta meg. Herbert volt talán az egyik első sci-fi író, aki be tudta mutatni, milyen hatással lehet az emberekre a természeti környezet, és fordítva, maga az ember hogyan képes átalakítani, a saját igényei szerint formálni a természetet. Ebből A Dűne messiásában szinte semmit nem láttunk, az írót sokkal jobban foglalkoztatta Paul Muad-Dib sorsa és végzete. A Dűne gyermekeire azonban újra világossá vált számára, hogy szereplőinek cselekedeteit nagyban befolyásolja a bolygó, amin élnek, az a környezet, amiben nevelkedtek. Fremenjei gondolkodását és tetteit a vízfegyelem ugyanúgy meghatározza, mint hitük a Messiásban – és ha megváltoznak a körülmények, a gondolkodásmódjuk is megváltozik. Ezt pedig Herbertnek mindenképpen figyelembe kellett vennie, amikor elgondolkodott, hogyan is alakulhattak az események a Mahdi halála utáni egy évtizedben.

De persze nem csak a Dűne fiktív világában változtak meg a dolgok. Frank Herbert, bár több kritikát kapott A Dűne messiása után, ami nem lett akkora siker, mint várták, folyamatosan egyre népszerűbb alkotó lett. Egyetemeken adott elő, gyakran hívták el különféle beszélgetésekre, és ő maga is igyekezett élni a siker nyújtotta lehetőségekkel. A következő sci-fi regénye az 1970-es Csillagkorbács (The Whipping Star) volt, ezt követte 1972-ben a The God Makers, amely négy korábbi novellájának összegyúrásából keletkezett, és az 1973-as Hellstrom’s Hive. Mindhárom könyvből a Dűne-regények fő témái köszönnek vissza: vallás, a társadalmak irányítása, a különböző, radikálisan eltérő kultúrák/civilizációk/fajok találkozása, és egymás megértésének kérdése.

Ebben az időben született azonban egy olyan műve, amely sokkal fontosabb helyet foglalt el az író pályafutásában, és Herbert maga is küldetésnek érezte a megírását: ez az életében megjelent egyetlen nem science fiction regénye, a Lélekvadász (The Soul Catcher). Ha valaki meg akarja érteni Frank Herbert munkásságát, előbb-utóbb belebotlik ebbe a könyvbe, amely egy amerikai őslakos történetét dolgozza fel, aki elrabol egy fehér kisfiút, és a vadonba menekül vele. Tragikus és megrázó történet, amelyben a szerző az őslakosok világát, az őket érő megaláztatásokat és két világ – a fehérek Amerikájának és az indiánok lassan eltűnő társadalmának – konfliktusait akarta bemutatni. Az 1972-es regény fogadtatása vegyes volt, különösen az őslakosok között. Az egyik kritikát épp az író régi jó barátja, a szintén amerikai őslakos Howard Hansen fogalmazta meg, miszerint Herbert az autentikus indián gondolkodásmód helyett többször a saját világnézetét vitte bele főhőse cselekedeteibe. És bár más őslakosok méltatták a könyvet, a szerző igyekezett tanulni a kritikákból – mindig arra törekedett, hogy megismerjen más nézőpontokat, és megértse, hogyan gondolkodnak a tőle eltérő hátterű emberek. Nem titok, hogy a Dűne fremenjeit részben az amerikai őslakosok ihlették, akikkel már gyerekkorában személyesen is megismerkedett.

Bár a fentiekből úgy tűnhet, Frank Herbert energiáit lekötötték ezek a regények, valójában nagyon is sokat dolgozott a Dűne harmadik kötetén. Az akkor még Arrakis című történethez nagyon sokat olvasott, alapos háttérmunkát végzett, ami egyébként jellemző volt rá. Felhasználta ökológiai ismereteit, a politikában szerzett jártasságát, megannyi pszichológiai és vallástörténeti munkát – míg az egész regény olyan hatalmassá nőtt, hogy nem tudta kezelni. Többször félre kellett raknia, hogy letisztuljanak benne a dolgok, megtalálja az egyensúlyt a karakterek és a világ, a cselekmény és a mondanivaló között. Herbert alapos író volt, nemcsak az előkészületek terén, de a konkrét írással kapcsolatban is. Egy ennyire grandiózus könyv, mint A Dűne gyermekei, többévnyi munkát igényelt.

Viszont egy sokkal súlyosabb válság is nehezítette az író munkáját. 1974-ben Frank Herbert és felesége, Beverly (Bev) már több mint egy éve idilli, hatalmas kertes házukban, Xanaduban éltek, ahol Herbert az írás mellett nekikezdhetett megvalósítani saját ökológiai projektjét, melynek célja egy önfenntartó gazdaság létrehozása volt. Egy este azonban a már egy ideje betegeskedő Bev annyira rosszul lett, hogy repülővel kellett kórházba szállítani. Kiderült, az asszony tüdeje összeomlott, és az orvosok tüdőrákot állapítottak meg nála. A vizsgálatok alapján úgy tűnt, nincs remény a gyógyulásra – de se Bev, se Frank Herbert nem olyan ember volt, aki feladta volna bármikor is.

A következő időszakban a férfi legtöbb idejét felesége ápolására fordította, noha így is talált időt a regényével való foglalkozásra. Az író mindent megtett, hogy segítse Bev gyógyulását, aki mérhetetlenül sokat jelentett számára. 1946 óta voltak házasok, kezdetben mindketten írással akartak foglalkozni, de végül Beverly kénytelen volt feladni az álmát – ám ez sosem tette keserűvé, és mindig támogatta férjét az írásban. Fiaik visszaemlékezéséből egy szoros szellemi kötelék rajzolódik ki, ahol férj és feleség egyenrangú felekként, ragyogó intellektusokként segítették és támogatták egymást. Bizonyos, hogy Beverly Herbert nélkül Frank Herbert sosem vált volna azzá a nagy íróvá, akit ma ismerünk, és a Dűne is egészen másmilyen lenne.

Hosszú küzdelem után, különféle gyógymódoknak és titkos mexikói utaknak (amiken Bev egy, az Egyesült Államokban nem engedélyezett kezelésen vett részt) köszönhetően, csodával határos módon az asszony meggyógyult. (Bár még sokáig gyenge volt és küszködött a rák következményeivel.) Ezzel párhuzamosan pedig végül Frank Herbert is túllendült A Dűne gyermekei körüli írói nehézségeken. Már közel volt a cél, a regény befejezése és kiadása.

Más jó hírek is érkeztek eközben. A Dűne sikerének hála a hetvenes években az író többi könyve iránt is megnőtt a kereslet, és az újabb és újabb kiadások végre olyan anyagi biztonságot teremtettek Herbertéknek, amilyenre mindig is vágytak. Ráadásul ekkor vette meg a Dűne megfilmesítésének jogait A majmok bolygójáról is ismert Arthur P. Jacobs produkciós cége (rendezőnek pedig David Leant szemelték ki, aki az Arábiai Lawrence-t készítette). Sajnos nem tudták leforgatni az adaptációt Jacobs halála miatt, de hamarosan egy francia konzorciumhoz kerültek a jogok, és a chilei Alejandro Jodorowsky próbált egy minden elemében grandiózus filmet készíteni a regény alapján. Végül ez a projekt sem valósult meg, de Herbert legalább bezsebelhette az ezekkel együtt járó pénzt, és fel tudta tölteni a Bev kezelései miatt megcsappant családi kasszát.

A Dűne gyermekei végül 1976-ban jelent meg, négy részletben, a Ben Bova szerkesztette Analog magazinban, ezzel párhuzamosan pedig könyvformában is a Putnam kiadónál. A kiadó szerkesztője, David Hartwell komoly harcot vívott a megjelenés előtt. Sokan nem bíztak abban, hogy a harmadik Dűne-regény sikeres lesz, mindenki A Dűne messiása szolid fogyásából indult ki. Vajon az új regény is hasonló lesz? Hartwell szerint nem; ő úgy látta, ez a könyv legalább akkorát fog szólni, mint a Dűne egy évtizeddel ezelőtt. Végül sikerült elérnie, hogy először kemény kötésben jelenjen meg (soha ezelőtt nem debütált így sci-fi regény), ráadásul 7500 helyett (ahogy kezdetben akarták) 75 000 példányban. Nagy rizikót vállalt a kiadó és a szerkesztő is, hiszen hasonló sem fordult még elő a science fiction történetében.

Az új regény pedig azonnal bestseller lett. Az első kiadás hónapok alatt elfogyott, 1976 végéig több mint százezer példányt adtak el belőle az USA-ban – a következő év végéig pedig összesen ötmilliót angolul és nyolc másik nyelven. Frank Herbert bejárta az Egyesült Államokat, könyvbemutatók tucatjait tartotta, televíziós műsorokban szerepelt. És bár a regény alulmaradt a Hugo-díj szavazásán – Joe Haldeman háborúellenes Örök háború (The Forever War) című könyvével szemben –, a rajongók és a kritikusok egyaránt elismerően beszéltek róla.

Mi állhatott vajon a siker mögött? Mindenképpen az, hogy a harmadik rész komplexitásában és témáiban nagyon közel áll az első részhez. Arról volt már szó, hogy mennyire fontos itt is a helyszín, az Arrakis. Emellett Herbert továbbra is sokat foglalkozik ebben a kötetben a jövőbe látás problémájával, az előre megjósolt cselekedetek hatásával a jósra és környezetére, ahogy azt a második részben is tette – azonban most a távlatok sokkal nagyobbak. Már nemcsak egy-egy ember sorsa a tét, hanem az egész emberiségé. A regény szereplői Muad-Dib szellemi örökösei, akik a látnok Messiás által elindított folyamatokat próbálják irányítani (vagy gátat szabni nekik). A felbukkanó régi és új karakterek motivációi most is aprólékosan kidolgozottak, cselekedeteik összetettek, és amikor szembekerülnek egymással, sokszor szavakkal vívják meg harcukat, nem fegyverekkel. De ha kell, készek fegyvert is rántani.

A Dűne gyermekei megtalálta a középutat a Dűne ármányokkal teli, mozgalmas története és A Dűne messiása elmerengőbb, filozofikusabb iránya között. Miközben az Impérium hatalmai egymásnak feszülnek, intrikákat szőnek és merényleteket tervelnek ki, az író eltöpreng a hatalom felhasználásának kérdésén, az uralkodók felelősségén, azon, mit is követelnek meg a szentnek tartott célok, mit képes egy ember megtenni az elveiért, vagy azért, amit az emberiség érdekének vél. Ez a regény elmélyült odafigyelést kíván, összetett gondolatai többszöri olvasás után is tartogatnak érdekességeket, karakterei pedig mindig más és más megvilágításba kerülnek, minél többet gondolkodunk tetteiken és mondataikon.

Éppen ezért bízunk benne, hogy a magyar Dűne-rajongók közül sokan találnak majd valami újdonságot, izgalmas gondolatot ebben a regényben – akár régi sci-fi olvasókról, akár Frank Herbert munkásságával most ismerkedőkről legyen szó. Jelen kiadáshoz Kornya Zsolt 1993-as, sokak által ismert fordítását használtuk, de az eddigiekhez hasonlóan a szöveg átesett egy komoly szerkesztésen. Ennek során igyekeztünk összecsiszolni a korábbi kötetekkel, azonos terminológiát használni és egyeztetni a nevek, kifejezések esetleges magyar átírását. (Utóbbiban továbbra is Tamás Gábor nyújtott felbecsülhetetlen segítséget.)

Mindeközben pedig mi is, akik ezen a könyvön dolgoztunk, újra felfedeztük magunknak Leto és Ghanima, Alia, Lady Jessica, Duncan Idaho és Stilgar történetét, azt a sok apróságot, amikkel Frank Herbert élővé és elgondolkodtatóvá tette és ma is fontos kérdésekkel töltötte meg A Dűne gyermekeit.

Takács Gábor

szerkesztő

Bevnek:

a szerelmünk iránti csodás elkötelezettségből és hogy másokkal is megosszam szépségét és bölcsességét, mert ő ihletett e könyv megírására

Muad-Dib tanítása a szőrszálhasogatók, babonás fanatikusok és korruptak játékszerévé vált. Ő a kiegyensúlyozott életutat hirdette, egy olyan filozófiát, melynek segítségével az ember sikerrel birkózhat meg az örökké változó világegyetem problémáival. Azt mondta, hogy az emberi nem még mindig fejlődik, és ez a folyamat sohasem fog véget érni. Azt mondta, hogy a fejlődés azoknak az alapelveknek a megváltozását jelenti, amik csak az örökkévalóság számára ismertek. Hogyan játszhat a megrontott okoskodás ezekkel a szent eszmékkel?

DUNCAN IDAHO MENTÁT SZAVAI

Egy fénypont tűnt fel a vastag szőnyegen, mely a barlang padlójának csupasz sziklakövét takarta. A fény minden látható forrás nélkül izzott, nem létezett, csak a vörös fűszerrost szöveten. Körülbelül két centi átmérőjű, kutató kör alak volt, ide-oda villant – hol ellapult, hol oválissá torzult. Mikor rátalált az ágy sötétzöld oldalára, följebb siklott, és szétterült a puha takarón.

A zöld színű pokróc alatt egy rozsdavörös hajú fiú feküdt, arcán még a gyermekkor pufóksága, szája telt volt és lágy ívű – nem látszott rajta a fremenek szokásos, szikár keménysége, de nem is duzzadt úgy a víztől, mint a külvilágiak. Mikor a fény megérintette csukott szemhéját, a kis alak mozgolódni kezdett. A fény kialudt.

Most már csak a gyermek egyenletes, mély légzése hallatszott, meg valahol messze a háttérben a megnyugtató, ütemes csöpögés, ahogy a barlang fölött álló szélcsapdából a víz a gyűjtőmedencébe csorgott.

A fény ismét kigyulladt a helyiségben – ezúttal kissé nagyobb volt, néhány lumennel erősebb. Már sejteni lehetett a forrását és a mozgását is: a szoba szélén, a boltíves bejáró alatt egy csuklyás alak állt. Ő irányította a fényfoltot, mely ismét körbejárt a helyiségen, bizonytalan jelek után kutatva. Volt benne valami rejtett fenyegetés, feszült elégedetlenség. Elkerülte az alvó gyermeket, megpihent a felső sarokban egy szellőzőnyílás rácsán, körbejárt egy mély redőt a zöld-arany falifüggönyökben, melyek lágyabbá tették a sziklafal kontúrjait.

Aztán a fény hirtelen kialudt. A csuklyás alak árulkodó ruhasuhogással mozdult meg, és a boltíves bejáró jobb oldalára állt. Aki ismerte a mindennapok rendjét itt Tabr sziecsben, az azonnal megsejthette, hogy ez az ember csakis Stilgar lehet, a sziecs naibja, az elárvult ikrek gyámja, akik egy szép napon majd magukra öltik atyjuk, Paul Muad-Dib palástját. Stilgar gyakran ellenőrizte éjjel az ikrek szállását; előbb mindig abba a szobába ment, ahol Ghanima aludt, és itt, a szomszéd helyiségben végzett, ahol megbizonyosodhatott róla, hogy Letót sem fenyegeti veszély.

Vén bolond vagyok, gondolta Stilgar.

Végigsimított a fényprojektor hideg felszínén, aztán visszatűzte az öve mögé. A projektor idegesítette, noha rá volt kényszerülve. Az Impérium finoman kidolgozott szerkezete volt, nagyobb termetű élőlények jelenlétének kimutatására szolgált. Az uralkodói hálókamrákban csak az alvó gyermekeket jelezte.

Stilgar tudta, hogy gondolatai és érzelmei olyanok, mint ez a fény. Képtelen volt elfojtani magában a belső nyugtalanságot. Márpedig ezt az érzést valami nagyobb hatalom irányította, amely elvezette őt eddig a pillanatig, amikor meg tudta sejteni a felgyülemlett veszedelmet. Itt volt az ismert univerzumot átszövő magasztos álmok fókuszpontja: évszázados vagyonok, a világi hatalom, és minden misztikus talizmánok leghatalmasabbika, Muad-Dib vallási hagyatékának isteni igazolása. Ezekben az ikrekben – Letóban és lánytestvérében, Ghanimában – hihetetlen hatalom összpontosult. Amíg ők élnek, a halott Muad-Dib is élni fog bennük.

Többek ők kilencéves gyermekeknél: valódi természeti erőt jelentettek, imádat és félelem tárgyai voltak. Annak a Paul Atreidesnek a gyermekei, akiből Muad-Dib vált, minden fremenek Mahdija. Muad-Dib robbantást okozott az emberiségben; a fremenek egy dzsihádban rajzottak ki erről a bolygóról, és dühöngő lázukat végighordták az emberlakta világegyetemen egy vallási kormányzat hullámában, melynek mérete és mindenütt jelenvaló autoritása valamennyi planétán rajta hagyta a nyomát.

De Muad-Dib gyermekei hús-vér emberek, gondolta Stilgar. Csak két egyszerű késdöfés, és meg tudnám állítani a szívüket. A vizük visszatérne a törzshöz.

Tévelygő gondolatai egészen felkavarodtak erre az ötletre.

Megölni Muad-Dib gyermekeit!

Ám az évek bölccsé tették őt, megtanították önmaga elemzésére. Stilgar tudta, honnan ered ez a rettenetes gondolat. Az elátkozottak bal keze adta, nem az áldottak jobbja. Az Élet ayatja és burhánja kevés titkot rejtett előle. Valaha büszke volt, hogy fremennek tarthatta magát, hogy a barátjának érezte a sivatagot, és gondolatban Dűnének hívta bolygóját, nem pedig Arrakisnak, ahogy az Impérium csillagtérképein jelölték.

Milyen egyszerűek voltak a dolgok, amikor a messiásunk még csak egy álom volt, gondolta. Mikor megtaláltuk a Mahdinkat, ezernyi messianisztikus álmot szabadítottunk az univerzumra. Most minden ember, akit a dzsihád az igájába hajtott, egy eljövendő megváltóról ábrándozik.

Stilgar a sötét hálókamrába pillantott.

Ha a késem felszabadítaná mindezeket az embereket, vajon engem is kikiáltanának messiássá?

Hallatszott, hogy Leto nyugtalanul fészkelődik az ágyában.

Stilgar felsóhajtott. Sosem ismerte az Atreides-nagyapát, aki után ez a gyermek a nevét kapta. De sokan mondták, hogy Muad-Dib erkölcsi erejének ő volt a forrása. Vajon a helyességnek ez az irtózatos minősége nem fog most átugrani egy nemzedéket? Stilgar képtelen volt válaszolni erre a kérdésre.

Azt gondolta: Tabr sziecs az enyém. Itt én uralkodom. Fremen naib vagyok. Nélkülem nem lett volna Muad-Dib. És most ezek az ikrek… Csani, az anyjuk révén, aki a rokonom volt, az én vérem is ott folyik az ereikben. Ott vagyok bennük Muad-Dibbel, Csanival és a többiekkel együtt. Mit tettünk a világegyetemünkkel?

Stilgar nem tudta megmagyarázni, miért jutnak eszébe ilyen gondolatok éjnek idején, és miért fogja el miattuk bűntudat. Összehúzta magát csuklyás köpenyében. A valóság távolról sem olyan, mint az álom. A Sivatag Barát, amely egykor sarktól sarkig terjedt, hajdani méretének felére zsugorodott. Az egyre terjedő zöld növénytakaró mitikus paradicsoma viszolygással töltötte el. Nem olyan volt, mint az álma. És tudta, ahogy a bolygója, úgy ő is megváltozott. Jóval összetettebb személyiséggé vált a letűnt napok sziecsbéli törzsfőnökénél. Sokkal tájékozottabb volt – az államügyekkel és a legapróbb döntések súlyos következményeivel kapcsolatban. Ám úgy érezte, hogy ez a tudás és kifinomultság vékony réteg csupán, mely az egyszerűbb, elszántabb öntudat vasmagját borítja. És az a régi mag szólította őt, könyörgött neki, hogy térjen vissza egy tisztább értékrendhez.

A sziecs reggeli neszei kezdtek befurakodni a gondolatai közé. Emberek mozogtak a barlangban. Huzatot érzett az arcán: sziecslakók bújtak ki a szigetelőlepleken a kinti, pirkadat előtti sötétségbe. A huzat hanyagságra utalt, és az idő múlására. A barlangok népe már nem tartotta be a régi napok szigorú vízfegyelmét. Miért is tennék, mikor a bolygón esőt figyeltek meg, mikor az égen felhőket lehetett látni, mikor nyolc frement hirtelen áradás lepett meg és pusztított el egy vádiban? Eddig az eseményig a megfulladni szó nem is létezett a Dűne nyelvében. Csakhogy ez többé már nem volt Dűne; Arrakis volt… méghozzá egy fontos nap hajnalán.

Azt gondolta: Jessica, Muad-Dib anyja és az uralkodói ikrek nagyanyja ma visszatér a bolygónkra. Miért épp most vet véget önszántából vállalt száműzetésének? Miért cseréli föl a Caladan gyengédségét és biztonságát az Arrakis veszélyeivel?

És más miatt is aggódott; meg fogja érezni Jessica Stilgar kételyeit? Elvégre Bene Gesserit-boszorkány volt, a Nővérek behatóan kiképezték, és saját jogán Tisztelendő Anya lett belőle. Az ilyen nők ravaszak voltak és rettentő veszedelmesek. Mint Liet-Kynes umma-védnöke, nem fog-e ráparancsolni Stilgarra, hogy dőljön a saját késébe?

Engedelmeskednék neki? – tűnődött a férfi.

Nem talált választ a kérdésre, de eszébe jutott Liet-Kynes, a planetológus, aki először álmodott arról, hogy a Dűne sivatagbolygóját mesterséges eszközökkel olyan emberbarát, zöld édenkertté alakítsák, amilyenné most válik. Liet-Kynes volt Csani apja. Nélküle nem létezett volna se álom, se Csani, se uralkodói ikrek. A törékeny láncolat működése elkeserítette Stilgart.

Hogyan találkoztunk ezen a helyen? – kérdezte magától. Hogyan kapcsolódtunk össze? És miért? Az lenne a kötelességem, hogy véget vessek az egésznek, hogy szilánkokra zúzzam a nagy kombinációt?

Stilgar most már elfogadta a lelkében rejlő borzalmas vágyat. Választhatja ezt az utat is, megtagadhatja a szeretetet és a családot, hogy megtegye, amit egy naibnak olykor meg kell tennie: halálos döntést hozni a törzs javára. Bizonyos szempontból az ilyen gyilkosság az árulás és az álnokság legsötétebb mélyét jelentené. Ártatlan gyermekeket ölni! Csakhogy ezek nem ártatlan gyermekek voltak. Ettek a melanzsból, részt vettek a sziecs orgiáiban, homoksügért kerestek a sivatagban, ugyanolyan játékokkal szórakoztak, mint a többi fremen gyerek… és ott ültek az Uralkodótanácsban. Zsenge korú gyermekek, akik olyan bölcsek, hogy saját hely illeti meg őket a Tanácsban. Testük ugyan gyermektest, tapasztalataik azonban évezredeket íveltek át, hiszen totális genetikai emlékezettel jöttek a világra, valami iszonytató léttudattal, mely elválasztotta őket és Alia nagynénjüket minden más eleven embertől.

Stilgar éjjelente nemegyszer azon kapta magát, hogy gondolatai e körül a különbözőség körül forognak, mely egyaránt megvolt az ikrekben és a nagynénjükben; sokszor álmából riasztotta fel a gyötrő kétely, és ilyenkor idesietett az ikrek hálószobájába, tudatában tovább kavarogtak a félbeszakadt álmok képei. Kételyei most fókuszba álltak. Döntés az is, ha az ember szántszándékkal nem hoz döntést – ezt tudta. Az ikrek és a nagynénjük az anyaméhben ébredtek öntudatra, és azonnal birtokában voltak minden emléknek, amit őseik hagyományoztak rájuk. Ez a fűszerfüggés műve volt, az anyák fűszerfüggéséé: Lady Jessicáé és Csanié. Lady Jessica szült egy fiút, Muad-Dibet, mielőtt függőségbe került volna. Alia akkor született, mikor az anyja már nem tudott lemondani a melanzsról. Így, visszatekintve, ez nyilvánvaló volt. A szelektív géntenyésztés megszámlálhatatlan nemzedéke, amit a Bene Gesseritek irányítottak, létrehozta Muad-Dibet, ám a rend terveiben sehol nem szerepelt a melanzs. Ó, tudtak ők erről a lehetőségről, de féltek tőle, és förtelemnek nevezték. Ez volt a legnyugtalanítóbb tény. Förtelem. Kellett valami okuknak lennie, hogy így ítéljenek. És ha Alia szerintük szörnyszülött volt, akkor ez ugyanúgy vonatkozik az ikrekre is, hiszen Csani szintén függőségben élt, a testét átitatta a fűszer, és génállománya valamilyen módon kiegészítette Muad-Dibét.

Stilgar gondolatai lázasan száguldottak. Kétség sem férhet hozzá, hogy ezek az ikrek túlléptek az apjukon. De milyen irányba? A fiú azt mondta, képes arra, hogy ő legyen a tulajdon apja – és bebizonyította. Leto már csecsemőkorában is olyan emlékekről tett tanúbizonyságot, amikkel csak Muad-Dib rendelkezhetett. Várnak-e más ősök is az emlékképek szédítő spektrumában – olyan ősök, kiknek hite és szokásai kimondhatatlan veszélybe sodorják az élő embereket?

Szörnyszülöttek, mondták a Bene Gesserit szent boszorkányai. Ám a Nővérek nagyon szerették volna megkaparintani az ikrek génállományát. A boszorkányok spermára és petesejtre vágytak, az okvetetlenkedő test nélkül, mely hordozza azokat. Ezért térne most vissza Lady Jessica? Egykor szakított ugyan a renddel, hogy hercegi párja oldalára álljon, de az a hír járja, újra a Bene Gesseritek útjára lépett.

Véget vethetnék mindannyiuk álmainak, gondolta Stilgar. Milyen egyszerű is lenne.

Ismét megdöbbent önmagán, hogy képes egyáltalán fontolóra venni ezt a lehetőséget. Talán Muad-Dib ikrei felelősek a valóságért, amely eltorzítja mások álmait? Nem. Ők csupán a lencse, amely megszűri a fényt, és új alakot kölcsönöz az univerzum ismert formáinak.

Gyötrődő elméje visszatért az ősi fremen hiedelmekhez, és azt gondolta: Isten parancsa eljő magától; siettetni fölösleges. Istené a feladat, hogy mutassa az utat; és akadnak, akik letérnek róla.

Ami leginkább nyugtalanította Stilgart, az Muad-Dib vallása volt. Miért csináltak Muad-Dibből istent? Minek isteníteni olyat, akiről mindenki tudja, hogy hús-vér ember volt? Muad-Dib arany életelixírje egy bürokratikus szörnyeteget teremtett, amely teljesen elkülönítette magát az emberi ügyektől. A kormányzat és az egyház egyesült, a törvényszegés pedig vallásos bűn lett. Ha valaki megkérdőjelezte a kormányrendeleteket, füstként kezdett szállongani körülötte az istentagadás bűze. A lázadás vétke a zsigerekben izzó tűzhöz és brutális önbíráskodáshoz vezetett.

Csakhogy ezeket a kormányrendeleteket emberek hozták.

Stilgar szomorúan ingatta a fejét, észre sem véve a szolgákat, akik megjelentek az uralkodói előszobában, hogy nekilássanak a reggeli tennivalóknak.

Megérintette az övét díszítő kriszkést, a múltra gondolva, amit jelképezett; eszébe jutott, hogy nemegyszer őszinte rokonszenvet érzett a lázadók iránt, akiknek csírájában elfojtott felkeléseit épp az ő utasítására verték le. Elméjében zűrzavar örvénylett, és szerette volna tudni a módját, hogyan csendesítheti le, hogyan térhet vissza a kés jelképezte egyszerűbb elvekhez. Ám a világegyetem nem fog visszafordulni. Az univerzum hatalmas gépezet, melyet a nemlét szürke űrje hajt útján előre. A kése, ha halált hozna az ikrekre, csak visszhangot verne ebben az űrben, és újabb komplexitásokat szőne, hogy végigvisszhangozzanak az emberiség történetén, örvényeket kavarjanak a káoszban, és lehetőséget adnának az emberi nemnek, hogy a rend és rendetlenség más formáival kísérletezzen.

Stilgar sóhajtott, és tudatára ébredt a körülötte éledt mozgásnak. Igen, ezekben a szolgákban egy olyan rend testesült meg, amely közvetlenül Muad-Dib ikreihez kötődött. Egyik pillanatról a másikra mozogtak, és megoldották a felmerülő feladatokat. Legjobb lesz utánozni őket, mondta magában Stilgar. Legjobb lesz akkor szembenézni azzal, ami jön, ha már ideért.

Én is szolga vagyok, gondolta. És Isten a gazdám, az irgalmatos és könyörületes. Némán idézte magában: „Úgy ám, állig béklyót raktunk a nyakukra, hogy emelt fővel járjanak; és falat emeltünk eléjük, és falat emeltünk a hátuk mögé; és betakartuk őket, hogy ne lássanak.”

Így állt a régi fremen vallásban.

Stilgar bólintott magában.

Látni, előre tudni a következő pillanatot, ahogy Muad-Dib tette lélegzetelállító jósvízióiban – ez ellensúlyt teremt az emberi ügyekben. Új döntési csomópontokat hoz létre. Béklyótlanul járni, igen, akár Isten szeszélyét is jelentheti. Megint egy komplexitás, ami kívül esik az emberi felfogás határain.

Stilgar visszahúzta kezét a késről. Ujjai még bizseregtek az érintés emlékétől. Ám a penge, mely hajdan egy homokféreg tátongó szájában csillogott, a helyén maradt. Stilgar tudta, hogy már nem fogja fegyverét az ikrek ellen fordítani. Döntésre jutott. Jobb ragaszkodni a régi erényhez, amit mindig is drágának tartott: a hűséghez. Jobb együtt élni azokkal a komplexitásokkal, amiket ismerni vél, mint azokkal, amik elől meghátrál az értelem. Jobb az igazi most, mint az álombéli jövő. Stilgar keserű ízt érzett a szájában, s innen tudta, bizonyos álmok milyen üresek és visszataszítóak lehetnek.

Nem! Ne több álmot!

KÉRDÉS: Láttad a Prédikátort?

VÁLASZ: Láttam egy homokférget.

KÉRDÉS: Mit tudsz a homokféregről?

VÁLASZ: Ő adja nekünk a levegőt, amit belélegzünk.

KÉRDÉS: Akkor miért pusztítjuk a földet?

VÁLASZ: Mert Shai-hulud (az istenné tett homokféreg) így akarja.

HARK AL-ADA: ARRAKIS REJTVÉNYEI

Az Atreides ikrek fremen szokás szerint pirkadat előtt egy órával keltek. Titkos egyetértésben ásítottak és nyújtózkodtak szomszédos hálókamrájukban, érezték maguk körül a barlang sürgés-forgását. Hallották, ahogy a szolgák reggelit készítenek az előszobában: egyszerű kását, félig erjedt fűszerlében áztatott datolyával és mogyoróval. Az előszobában parázsgömbök égtek, és a hálótermekbe simogató, sárga fény áradt a boltíves bejárókon. Az ikrek gyorsan felöltöztek a kellemes fényben, mindkettő hallotta közben a másikat. Korábbi egyezségük értelmében cirkoruhát öltöttek magukra, védekezésül a perzselő sivatagi szél ellen.

Az uralkodói testvérpár aztán az előszobában találkozott; egyikük figyelmét sem kerülte el, hogy a szolgák hirtelen elcsöndesedtek. Leto feketével szegett rozsdabarna köpenyt viselt szürke cirkoruhája felett. A testvérén zöld köpeny volt. A köpenyt mindkettejük nyakán Atreides-sólymot formázó aranycsat fogta össze, a szemek helyén vérvörös drágakövek ragyogtak.

Díszes öltözékük láttán Harah, Stilgar egyik felesége így szólt: – Látom, felöltöztetek nagyanyátok tiszteletére.

Leto a tányérjáért nyúlt, majd felnézett Harah sötét, szélcserzette arcába. Megrázta a fejét, aztán annyit mondott:

– Honnan tudod, hogy nem önmagunkat tiszteljük meg az öltözékkel?

Harah szemrebbenés nélkül viszonozta gúnyos pillantását, mikor válaszolt. – Az én szemem is ugyanolyan kék, mint a tiéd!

Ghanima hangosan felnevetett. Harah mindig is értett a fremenek kérdezz-felelek játékához. Egyetlen mondatba annyi mindent sikerült belesűrítenie! „Ne űzz csúfot belőlem, fiú. Lehet, hogy uralkodói vérből való vagy, de mindketten magunkon viseljük a fűszerfüggés bélyegét – a szemünknek nincsen fehérje. Ki az a fremen, akinek több díszre, több megbecsülésre lenne szüksége ennél?”

Leto elmosolyodott, és bűnbánóan megrázta a fejét.

– Harah, szerelmem, ha fiatalabb lennél, és nem tartoznál Stilgarhoz, a magamévá tennélek.

Harah könnyedén fogadta a kicsiny diadalt, és intett a szolgáknak, hogy folytassák a szállástermek felkészítését a mai fontos eseményre.

– Egyétek meg a reggelit – mondta. – Ma szükségetek lesz az energiára.

– Szóval szerinted sem vagyunk túlságosan kiöltözve a nagyanyánk ízléséhez képest? – kérdezte Ghanima egy kanál kásával a szájában.

– Ne félj tőle, Ghani – mondta Harah.

Leto lenyelt egy falat kását, és fürkész pillantást vetett Harahra. Az asszony pokolian bölcs volt a maga egyszerű módján, azonnal átlátott a szócséplésen. – Vajon azt fogja hinni, hogy mi félünk tőle? – kérdezte.

– Valószínűleg nem – mondta Harah. – Ne feledjétek, a Tisztelendő Anyánk volt. Jól ismerem.

– Alia mit vett fel? – kérdezte Ghanima.

– Nem láttam – mondta Harah kurtán, és elfordult tőlük.

Leto és Ghanima közös titkokat sejtető pillantást váltottak, aztán gyorsan a reggelijük fölé hajoltak. Hamarosan elindultak a nagy központi folyosó felé.

Ghanima az egyik ősi nyelven szólalt meg, amit közös genetikai emlékezetük kincsestárából ismert.

– Szóval ma nagyanyánk lesz.

– Aliát szörnyen aggasztja a dolog – mondta Leto.

– Kinek lenne kedve feladni ekkora hatalmat? – kérdezte Ghanima.

Leto halkan felnevetett; furcsán felnőttes hang volt egy ilyen fiatal gyerektől. – Nem csak erről van szó.

– Gondolod, hogy az anyja is észre fogja venni rajta, amit mi is észrevettünk?

– Miért ne? – kérdezte Leto.

– Igen… Ez lehet, amitől Alia fél.

– Ki tudhat többet a förtelemről, mint egy másik förtelem? – kérdezte Leto.

– Tévedhetünk is, tudod jól – mondta Ghanima.

– De nem tévedünk – és a fiú felmondott egy idézetet a Bene Gesserit Azhar-könyvéből: – „Bizony nem ok nélkül, hanem rettenetes tapasztalásból nevezzük az előszülötteket förtelemnek. Mert ki tudja, hogy gonosz múltunk mely elveszett, kárhozatos személyisége veszi át az uralmat az eleven hús felett?”

– Ismerem a történetét – mondta Ghanima. – De ha így van, akkor miért nem szenvedünk mi is hasonló belső támadásoktól?

– Talán a szüleink őrt állnak bennünk – mondta Leto.

– Akkor miért nincsenek őrei Aliának is?

– Nem tudom. Lehet, hogy azért, mert az egyik szülője még az élők közt van. Vagy egyszerűen azért, mert mi még fiatalok vagyunk és erősek. Talán, ha idősebbek leszünk és cinikusabbak…

– Nagyon vigyáznunk kell a nagyanyánkkal – mondta Ghanima.

– És ne is említsük neki ezt a Prédikátort, aki eretnekségeket hirdetve járja a bolygót?

– Csak nem gondolod komolyan, hogy tényleg az apánk!

– Nem ítélek elhamarkodottan, de Alia fél tőle.

Ghanima határozott mozdulattal megrázta a fejét. – Nem hiszek ebben az egész szörnyszülött-ostobaságban!

– Ugyanannyi emlék él benned, mint bennem – felelte Leto. – Abban hiszel, amiben hinni akarsz.

– Szerinted azért van így, mert mi nem mertünk megpróbálkozni a fűszertransszal, Alia viszont igen – mondta Ghanima.

– Pontosan ezt gondolom.

Elnémultak, és kiléptek a központi folyosón hömpölygő emberáradatba. Hűvös volt Tabr sziecsben, de a cirkoruha melegen tartotta az ikreket, a kondenzcsuklyákat pedig hátravetették vörös hajukról. Arcukon a közös gének nyomai árulkodtak: telt ajkak és fűszerfüggésről árulkodó, csupa kék, távol ülő szemek.

Leto vette észre először nagynénjük, Alia közeledtét.

– Itt jön – mondta, figyelmeztetésként az Atreidesek harci nyelvére váltva.

Ghanima főhajtással fogadta Aliát, mikor a nagynénjük megállt előttük.

– A hadizsákmány üdvözli dicső rokonát. – Csakobsza nyelven beszélt, kihangsúlyozva nevének jelentését: hadizsákmány.

– Látod, szeretett néném – mondta Leto –, felkészültünk a mai találkozóra az anyáddal.

Alia, az egyetlen személy a nyüzsgő uralkodói háznépben, aki a legcsekélyebb meglepetést sem mutatta az ikrek felnőttes viselkedése láttán, haragos tekintettel nézett egyik gyermekről a másikra. Aztán csak annyit szólt:

– Tartsátok a szátokat!

Alia hátrafésülte bronzszínű haját, és két arany vízkarika köré fonta. Ovális arcán komor kifejezés ült, érzéki ajka, melynek lebiggyedő széle akaratosságra vallott, most késpengényivé keskenyedett. Csupa kék szemének sarkában legyezőszerűen gyűltek a gondterhelt ráncok.

– Mindkettőtöket figyelmeztettelek, hogy ma ügyelnetek kell a viselkedésetekre – mondta Alia. – Ugyanolyan jól tudjátok az okát, mint én.

– A te okaidat ismerjük, te viszont nem biztos, hogy ismered a mieinket – válaszolt Ghanima.

– Ghani! – mordult föl Alia.

Leto a nagynénjére meredt, és azt mondta: – Ma aztán végképp nem fogunk úgy tenni, mintha gügyögő csecsemők volnánk!

– Senki sem kívánja tőletek, hogy gügyögjetek – mondta Alia. – De szerintünk nem volna bölcs dolog veszélyes gondolatokra sarkallni az anyámat. Irulan egyetért velem. Ki tudja, milyen szerepet választ majd Lady Jessica. Elvégre mégiscsak Bene Gesserit.

Leto tűnődve ingatta a fejét. Miért nem látja Alia, amit mi sejtünk? – töprengett. Csak nem jutott máris túl messzire? És gondosan elraktározta emlékezetében azokat a megkülönböztető jegyeket Alia arcán, amelyek anyai nagyapja jelenlétéről árulkodtak. Vladimir Harkonnen báró nem volt kellemes ember. Megfigyelés közben Leto érezte, hogy benne is mocorogni kezd a nyugtalanság. Ott van az én őseim között is.

Aztán megszólalt: – Lady Jessicát uralkodásra nevelték.

Ghanima bólintott. – Miért döntött úgy, hogy éppen most tér vissza?

Alia arca elborult, majd megkérdezte:

– Lehet, hogy csak az unokáit szeretné látni?

Ghanima azt gondolta: Ebben reménykedsz te, drága néném. Csakhogy ez átkozottul valószínűtlen.

– Itt nem uralkodhat – mondta Alia. – Ott van neki a Caladan. Elégedjen meg annyival.

Ghanima csitítón szólalt meg:

– Mikor apánk a sivatagba ment meghalni, téged nevezett ki Régensnek, Ő…

– Van valami panaszod? – akarta tudni Alia.

– Észszerű választás volt – mondta Leto, tovább fűzve lánytestvére gondolatát. – Te vagy az egyetlen ember, aki tudja, milyen érzés úgy megszületni, ahogy mi megszülettünk.

– Az a hír járja, hogy anyám visszatért a Nővérek közé – válaszolt Alia –, és mindketten tudjátok, mi a véleménye a Bene Gesseritnek a…

– Szörnyszülöttekről – mondta Leto.

– Igen! – harapta el a szót Alia.

– Aki egyszer boszorkány lett, holtig az marad… legalábbis így mondják – jelentette ki Ghanima.

Veszélyes játékba kezdtél, húgom, gondolta Leto, de követte a gondolatmenetet: – A nagyanyánk sokkal egyszerűbb asszony volt, mint a többi magafajta – mondta. – Osztozol az emlékeiben, Alia; bizonyára tudod, mire számíthatsz.

– Még hogy egyszerű! – Alia megrázta a fejét, végignézett a zsúfolt folyosón, majd ismét az ikrekhez fordult. – Ha anyám nem lett volna elég összetett személyiség, most egyikőtök sem lenne itt… ami azt illeti, én sem. Én lettem volna az elsőszülöttje, ez az egész pedig… – Megvonta a vállát, inkább megborzongva, semmint szándékosan. – Figyelmeztetlek titeket, nagyon jól gondoljátok meg, mit csináltok ma – Alia fölnézett. – Itt jönnek a testőreim.

– És továbbra is úgy gondolod, hogy nem lenne biztonságos, ha mi is elkísérnénk téged az űrkikötőbe? – kérdezte Leto.

– Várjatok itt – mondta Alia. – Majd idehozom őt.

Leto váltott egy pillantást a testvérével, és így szólt:

– Sokszor mondtad nekünk, hogy azok az emlékek, amiket az előttünk járók tudatából őrzünk, mindaddig nem hasznosíthatók igazán, míg elég tapasztalatra nem teszünk szert hús-vér valónkban ahhoz, hogy valósággá alakítsuk őket. A testvéremmel hiszünk ebben. Arra számítunk, hogy nagyanyánk látogatása veszedelmes változások előszele.

– Higgyetek benne továbbra is – mondta Alia. Elfordult tőlük, testőrei közrefogták, és a menet végigsietett a folyosón a főbejárat felé, ahol már vártak rájuk az ornitopterek.

Ghanima egy könnycseppet törölt ki a jobb szeméből.

– Vizet adsz a halottnak? – suttogta Leto, és karon fogta testvérét.

Ghanima mély levegőt vett, mintha sóhajtana, és közben arra gondolt, hogyan tartotta megfigyelés alatt a nagynénjét, a legjobb módszereket alkalmazva, amiket évszázados tapasztalatainak gazdag tárházában talált.

– A fűszertransz az oka? – kérdezte, de előre tudta, Leto mit fog válaszolni.

– Van jobb elképzelésed?

– Csak a vita kedvéért: miért nem történt ez meg akkor az apánkkal… vagy akár a nagyanyánkkal?

Leto egy pillanatig tanulmányozta a húgát, majd azt mondta:

– Ugyanolyan jól tudod a választ, mint én. Nekik már kiforrt a személyiségük, mire az Arrakisra érkeztek. A fűszertransz… nos – vállat vont. – Ők nem úgy jöttek a világra, hogy már megszállva tartotta őket őseik emléktudata. Alia viszont…

– Miért nem bízott a Bene Gesserit figyelmeztetésében? – Ghanima az alsó ajkát harapdálta. – Aliának ugyanannyi információ állt a rendelkezésére, mint nekünk.

– Őt kezdettől fogva förtelemnek nevezték – mondta Leto. – Téged nem kísért a vágy, hogy bebizonyítsd, mennyivel hatalmasabb vagy, mint az összes…

– Nem, engem nem! – Ghanima elkapta pillantását Leto fürkész tekintetéről, és megborzongott. Csak a génjeiben tárolt emlékezethez kellett fordulnia, és a rend figyelmeztetései tapintható alakot öltöttek. Az előszülöttek többségéből bizonyítottan csúf szokásokkal megvert felnőttek lettek. És a valószínű ok… Ismét megborzongott.

– Kár, hogy az őseink között nincs egy-két előszülött – jegyezte meg Leto.

– Talán van.

– De hát akkor… Ó, igen, a régi, megválaszolatlan kérdés: valóban szabadon hozzáférhetünk valamennyi ősünk teljes élményanyagához?

Letóban ellentmondásos érzelmek kavarogtak, és ebből tudta, hogy ez a beszélgetés a testvére számára is mennyire nyugtalanító lehet. Sokszor átbeszélték már ezt a problémát, megoldást azonban sosem találtak rá. Így folytatta:

– Újabb és újabb kibúvókat kell találnunk, valahányszor megpróbál belehajszolni minket a fűszertranszba. Túlzott elővigyázatosság a fűszer-túladagolás lehetősége miatt: ez a legjobb megoldás.

– A túladagoláshoz igencsak nagy mennyiségre lenne szükség – mondta Ghanima.

– A tűrőképességünk valószínűleg elég magas – helyeselt a fiú. – Gondolj csak arra, mekkora adag kell Aliának.

– Sajnálom őt – állította Ghanima. – A kísértés bizonyára édes volt és ravasz, addig csalogatta, míg…

– Igen, Alia áldozat – mondta Leto. – Szörnyszülött.

– Tévedhetünk.

– Igaz.

– Mindig azon tűnődök – merengett Ghanima –, hogy a következő ősi emlék, amit felidézek, nem lesz-e valami…

– A múlt nincs távolabb tőled a vánkosodnál – mondta Leto.

– Ki kell használnunk az alkalmat, hogy megbeszéljük ezt a nagyanyánkkal.

– Erre buzdít a magamban őrzött emléktudata is – felelte Leto.

Ghanima a testvére szemébe nézett. Aztán annyit mondott: – A túl sok tudás sosem könnyíti meg a döntéseket.

A sziecs a sivatag szélén

Lieté volt, Kynesé volt,

Stilgaré, Muad-Dibé,

És aztán újra Stilgaré,

A Naibok a homokban nyugszanak

De a sziecs megmarad.

RÉSZLET EGY FREMEN DALBÓL

Alia szíve hevesen vert, mikor otthagyta az ikreket. Néhány lázas másodpercig csaknem kényszerítő erejű vágyat érzett magában, hogy velük maradjon, és a segítségükért könyörögjön. Micsoda ostoba gyengeség! Az emléke intőn csillapította le Aliát. Vajon az ikrek mernének próbálkozni a jövőbe látással? Az apjukat magával ragadó útnak őket is csábítania kell – a fűszertransz jövőt fürkésző látomásaival, melyek reszketnek és hullámzanak, akár fátyolszövet a szeszélyes szélben.

Én miért nem látom a jövőt? – töprengett Alia. Miért kerül a jóslátomás, bárhogy is igyekszem?

Rá kell venni az ikreket, hogy próbálkozzanak meg vele, mondta magának. Bele lehet édesgetni őket egy kísérletbe. Hiszen megvan bennük a gyermeki kíváncsiság, amely összefonódik az évezredeket átívelő emlékezettel.

Ugyanolyan emlékezettel, mint az enyém, gondolta.

A testőrei kinyitották a sziecs főbejáratának szigetelőleplét, és utat engedtek neki; kilépett a leszállótérre, ahol már vártak rájuk az ornitopterek. A láthatáron sivatagi szél kavarta fel a port, de az idő derűs volt. Ahogy a sziecs parázsgömbjeinek fényéből a nappali világosságra lépett, Alia gondolatai is a kinti ügyek felé fordultak.

Miért tér vissza Lady Jessica éppen most? Csak nem jutottak el mindenféle pletykák a Caladanra arról, hogy a Régensség…?

– Sietnünk kell, hölgyem – mondta az egyik testőre emelt hangon, hogy túlkiabálja a szél süvítését.

Alia hagyta, hogy besegítsék az ornitopterébe, és becsatolta magát a biztonsági hámba, gondolatai azonban előbbre jártak.

Miért pont most?

Mikor az ornitopter szárnya megbillent, és a jármű kecsesen a levegőbe emelkedett, szinte kézzelfoghatóan érezte pozíciójának pompáját és hatalmát – csakhogy ezek törékeny dolgok voltak, de még milyen törékenyek!

Miért most, mikor a tervei még nem teljesedtek be?

A porköd lomha hullámokban felszállt, és Alia látta visszatükröződni a ragyogó napfényt a bolygó változófélben lévő felszínéről; ahol egykor kiégett földek terültek el, most széles sávokban növényzet zöldellt.

Jövőbe látás nélkül kudarcot vallhatok. Ó, miféle varázsos dolgokra lennék képes, ha úgy látnék, ahogy Paul! A keserűség, ami a látomásokkal jár, nem nekem való.

Kínzó vágy borzongott keresztül rajta, és egy pillanatra szeretett volna lemondani a hatalomról. Ó, bárcsak olyan lehetne, mint a többi ember – minden vakságok legbiztosabbikával megáldva élné azt a delejes fél életet, amelybe a születés sokkja taszította a legtöbb halandót. De nem! Ő Atreidesnek született, és annak az évezredes őstudatnak vált martalékává, amelynek oka anyja fűszerfüggése volt.

Miért jön vissza az anyám?

Gurney Halleck is vele lesz – az örökké hű szolga, a rút ábrázatú bérgyilkos, a mindhalálig lojális, gerinces muzsikus, aki ugyanolyan biztos kézzel oltja ki az emberéleteket, és játszik kilenchúros balisetjén. Voltak, akik azt mondták, hogy az anyja maga mellé vette szeretőnek. Ennek a dolognak utána kellene nézni; ha bebizonyosodik, komoly ütőkártya lehet a kezében.

A vágy, hogy olyan legyen, mint a többi ember, nyomtalanul elszállt belőle.

Letót bele kell csábítani a fűszertranszba.

Fölidézte magában, mikor megkérdezte a fiút, hogy kezelné Gurney Hallecket. Leto pedig, aki megérezte a szavai mögött megbúvó rejtett értelmet, azt mondta, Gurney-nek épp a hűségében rejlik a hibája, és hozzátette: „Istenít… isteníti apámat.”

A nyelvbotlás nem kerülte el a figyelmét. Leto majdnem azt mondta, „engem”, nem pedig azt, hogy „az apámat”. Igen, időnként nehéz volt elkülöníteni a génekben tárolt emlékeket az eleven test élményeitől. Gurney Halleck nem fogja ezt megkönnyíteni Leto számára.

Alia ajka kemény mosolyra húzódott.

Paul halála után Gurney úgy határozott, visszatér a Caladanra Lady Jessicával. Az érkezése sok mindent összekuszál majd. Ha az Arrakisra jön, az ő komplexitásai is hozzájárulnak az eleve adott viszonyokhoz. Gurney Paul apját szolgálta – és így haladt a sor: I. Letótól Paulon keresztül II. Letóig. A Bene Gesserit tenyésztőprogramjában pedig: Jessicától Alián keresztül Ghanimáig – az elágazó vonal. Gurney jelenléte fokozhatja az identitások zavarát, és ez még kapóra jöhet.

Vajon mit tenne, ha megtudná, hogy Harkonnen-vér folyik az ereinkben, azoké a Harkonneneké, akiket olyan elkeseredetten gyűlöl?

A mosoly Alia ajkán töprengőbbé, befelé fordulóvá vált. Az ikrek végső soron gyermekek. Gyermekek, megszámlálhatatlanul sok szülővel, emlékeik egyszerre az övék és másokéi. Ott fognak állni Tabr sziecs szirtjén, és nézik, ahogy a nagyanyjuk hajója kondenzcsíkot húzva leereszkedik az arrakeeni medencébe. Vajon valósabbá és kézzelfoghatóbbá teszi Jessica érkezését az unokái számára az a lángoló nyomvonal az égen?

Anyám a felkészítésükről fog kérdezni, gondolta Alia. Mértékkel adagolom-e nekik a prana-bindu diszciplinákat? És majd megmondom neki, hogy az ikrek önmagukat képzik – akárcsak én annak idején. Idézni fogom neki, amit Leto mondott: „A vezér felelőssége kiterjed a büntetés kényszerére is… de csak akkor, ha az áldozat megköveteli.”

Aliának eszébe jutott, hogy ha eléggé sikerülne Lady Jessica figyelmét az ikrekre terelnie, akkor mások talán elkerülhetnék a túlságosan mélyreható vizsgálatot.

Ezt meg lehetne csinálni. Leto nagyon hasonlít Paulra. És miért is ne hasonlítana? Ha akarja, bármikor átlényegülhet Paullá. Még Ghanima is rendelkezett ezzel a lenyűgöző képességgel.

Mint ahogy én is átlényegülhetek az anyámmá, vagy bárki mássá, aki megosztotta velünk az életét.

Elhessegette a gondolatot, és az ablakon át az odalent elsuhanó Pajzsfalra nézett. Aztán eltűnődött: Milyen érzés lehetett elhagyni a vízben dúskáló Caladan meleg biztonságát, és visszatérni az Arrakisra, erre a sivatagbolygóra, ahol a hercegét megölték, és a fia mártírhalált halt?

Miért éppen most jön vissza Lady Jessica?

Alia nem lelt válaszra – minden bizonytalan volt. Osztozhatott ugyan mások – így az anyja – éntudatában, ám ha a megélt élmények elkülönültek, megváltoztak a motivációk is. A döntések alapja az egyének privát cselekedeteiben rejlett. Az előszületett – a soknakszületett – Atreidesek számára ez a realitás csúcspontja volt, önmagában is egy újfajta születés: teljes elkülönülést jelentett az élő, lélegző testtől, mikor az a test elhagyta az anyaméhet, amely megfertőzte őt a sokszorozott emléktudattal.

Alia semmi különöset nem látott abban, hogy egyszerre szereti és gyűlöli az anyját. Ez szükségszerű volt, kívánatos egyensúly, melyben nem maradt helye bűntudatnak és szégyenkezésnek. Hol ér véget a szeretet, a gyűlölet? Talán a Bene Gesseritet kellene hibáztatni, amiért a megfelelő pályára állította Lady Jessicát? A bűntudat meg a szégyen elmosódottá, diffúzzá válik, ha az ember emlékezete hosszú évezredeket ölel át. A Nővérek csak a Kwisatz Haderachot akarták kitenyészteni: egy teljes képzettséggel bíró Tisztelendő Anya férfi megfelelőjét… és valami többet: egy különleges fogékonysággal és szellemtudattal megáldott embert, a Kwisatz Haderachot, aki egyszerre lehet több helyen. És Lady Jessica, aki a tenyésztőprogramban csupán játékfigura volt, elég rossz ízléssel bírt ahhoz, hogy beleszeressen a számára kijelölt tenyészpartnerbe. Imádott hercege óhajára fiút szült lány helyett, pedig a rend megparancsolta neki, hogy az elsőszülöttje lány legyen.

Hagytak megszületni, miután ő rászokott a fűszerre! Most pedig nem akarnak. Félnek tőlem! És okkal…

Megkapták Pault, a Kwisatz Haderachjukat, de egy nemzedékkel korábban – apróbb hiba volt ez a hatalmas tervükben. Most pedig újabb problémával kell szembenézniük; a förtelemmel, aki magában hordozza a drága géneket, amiket hosszú generációk óta meg akarnak kaparintani.

Alia arcán árnyék suhant át, felpillantott. A kísérő topterek magasabb védelmi pozíciót vettek föl, felkészültek a leszállására. Csodálkozva rázta a fejét, mikor még egyszer végigfutott kósza gondolatain. Mi haszna előhívni a letűnt életeket, felhánytorgatni a már elkövetett hibákat? Ez egy új nemzedék.

Duncan Idaho Mentát-képességeivel elemezte a problémát, hogy miért éppen most tér vissza Lady Jessica; emberi számítógépként mérlegelte a kérdést, azzal a különleges módszerrel, amelynek már csak kevesen voltak birtokában rajta kívül. Arra jutott, Lady Jessica azért jön, hogy elhódítsa az ikreket a Nővérek számára. Azok a drága gének az ikrekben is megvannak. Duncannek könnyen igaza lehet. Ez elég indíték, hogy kimozdítsa Lady Jessicát önként vállalt száműzetéséből a Caladanon. Ha a Nővérek utasításait követi… Ugyan mi egyébért jönne vissza arra a helyre, amely annyi fájdalmas emléket tartogat neki?

– Majd meglátjuk – mormolta Alia.

Érezte, hogy az ornitopter megérinti Erődje tetejét; kemény, megrázó zökkenés volt, amitől zord elszántság töltötte el.

melanzs (me’lange, esetleg malanj) fn, eredete bizonytalan (egyes vélemények szerint az ősi terrai fhrenciából): a) fűszerkeverék b) öregedésgátló hatású arrakisi (dűnei) fűszer, első leírója Yanshuph Ashkoko, Bölcs Shakkad udvari vegyésze; arrakeeni fűszer, csak az Arrakis legbelső sivatagának homokjában található, kapcsolódik Paul Muad-Dib (Atreides), az első fremen Mahdi prófétai látomásaihoz; alkalmazva továbbá a Liga navigátorai és a Bene Gesseritek által.

IMPÉRIUM SZÓTÁRA (ÖTÖDIK KIADÁS)

A pirkadat fényében a két nagymacska könnyed ugrásokkal mászta meg a sziklás dombhátat. Egyelőre nem igazán lovallták bele magukat a vadászatba, csak gyönyörködtek birodalmukban. Lhaza tigrisnek nevezték őket, egy különleges faj egyedei voltak, melyet csaknem nyolcezer éve telepítettek ide, a Salusa Secundusra. Az ősi terrai populáció génjeinek átrendezése eltüntetett valamennyit az eredeti tigrisekre jellemző vonások közül, más elemeket viszont tovább finomított. A tépőfogaik hosszúak maradtak. Pofájuk széles volt, a szemük éber és intelligens. Mancsuk megnagyobbodott, hogy biztos támaszt nyújtson az egyenetlen talajon is, behúzható karmuk hegyét pedig, melyet mintegy tíz centire ki tudtak mereszteni, borotvaélesre csiszolta az azokat védő érdes tok. Bundájuk egyszínű, folttalan sárgásbarna volt, ami a homokban szinte láthatatlanná tette őket.

Másban is különböztek még az őseiktől: kölyökkorukban szervostimulátorokat ültettek az agyukba. A stimulátoroknak köszönhetően a tigrisek annak a bábjai voltak, aki kezében tartotta a transzmittert.

Hideg volt, és amint a két nagymacska megállt, hogy körülnézzen a terepen, leheletük párafelhőkben gomolygott elő a pofájukból. A Salusa Secundusnak ezt a régióját szándékosan meghagyták kopárnak és kietlennek: néhány elkorcsosult homoksügérnek adott otthont, amiket az Arrakisról csempésztek ide, és művi eszközökkel tartottak életben abban a reményben, hátha sikerül megtörni a melanzsmonopóliumot. Ahol a tigrisek álltak, a tájat rozsdavörös sziklák és csenevész tüskebokrok tarkították, ezüstzöld formák a hajnali nap vetette hosszú árnyékok között.

A két állat hirtelen éberré vált. Pillantásuk lassan bal felé vándorolt, aztán arra fordították a fejüket is. Messze odalent a viharvert tájban két kisgyerek botladozott kéz a kézben, egy kiszáradt vízmosásban. A gyerekek egykorúnak tűntek, talán kilenc vagy tíz szabványévesek lehettek. Vörös hajuk volt, és cirkoruhát viseltek, fölötte gazdagon díszített, fehér burkával, melynek szegélyét és homlokrészét az Atreides-ház lángfonállal kihímzett sólyomcímere ékesítette. Séta közben a két kisgyerek boldogan fecsegett, hangjuk tisztán eljutott a vadászó nagymacskák füléig. A lhaza tigrisek ismerték ezt a játékot; nem először játszották már, de nyugodtak maradtak; várták, hogy az agyukba ültetett szervostimulátorok kiadják a vadászparancsot.

Ekkor egy férfi tűnt föl a nagymacskák mögött húzódó dombtetőn. Megállt, és szemügyre vette a jelenetet: a tigriseket és a két gyereket. A férfi szürke-fekete mintás sardaukar-terepruhát viselt, rangjelzése szerint levenbrech volt, egy bashar szárnysegédje. Nyakán és a hóna alatt hámszíjak feszültek; ezek tartották könnyű tárolójában a mellére erősített transzmittert, így bármelyik kezével könnyedén elérhette a kezelőgombokat.

A tigrisek nem fordultak meg a közeledtére. Jól ismerték ennek az embernek a szagát és neszeit. A férfi leoldalazott a lejtőn, két lépésre megállt az állatoktól, és letörölte a homlokát. A levegő hideg volt, de a munka megizzasztotta. Halványszürke szemével újra felmérte a tájat: tigrisek, gyerekek. Visszatuszkolt egy csatakos, szőke hajfürtöt fekete sisakja alá, és megérintette a gégéjébe operált mikrofont.

– A macskák észrevették őket.

A válasz a fülkagylói mögé beültetett vevőkészülékből érkezett. – Mi is látjuk őket.

– Most? – kérdezte a levenbrech.

– Megcsinálják vadászparancs nélkül? – recsegte vissza a hang.

– Készen állnak – felelte a férfi.

– Rendben. Lássuk, négy kondicionálógyakorlat elég volt-e nekik.

– Közölje, ha készen állnak.

– Bármikor lehet.

– Akkor most – mondta a levenbrech.

A szervotranszmitter jobb oldalán lecsavarta a biztosítókupakot egy piros gombról, aztán lenyomta. A tigrisek mostantól semmilyen külső irányítás alatt nem álltak. A férfi ujját a piros alatti, fekete gombon tartotta, készen rá, hogy megállítsa az állatokat, ha rátámadnának. Azok azonban ügyet sem vetettek az emberre; lekuporodtak, és kúszni kezdtek a gyerekek felé. Hatalmas mancsuk puhán siklott a köveken.

A levenbrech leguggolt, hogy figyelemmel kísérje az eseményeket. Jól tudta, hogy valahol a közelben egy rejtett transzszem az egész jelenetet továbbítja egy titkos monitorra az erődben, ahol a hercege élt.

A tigrisek ügetésre váltottak, aztán nekiiramodtak.

A sziklás terepen bukdácsoló gyermekek még nem vették észre a veszélyt. Egyikük felnevetett, vékony, csilingelő hang szállt a levegőben. A másik megbotlott, és ahogy visszanyerte egyensúlyát, megfordult, és meglátta a két tigrist. Rájuk mutatott.

– Nézd!

Mindkét gyerek megállt, és az érdekes jelenségre meredt, amely hirtelen betört az életükbe. Még akkor sem mozdultak, mikor a lhaza tigrisek elkapták őket, egyik az egyiket, másik a másikat. A gyermekek hanyag hirtelenséggel haltak meg, fürgén törték ki a nyakukat. A vadállatok enni kezdtek.

– Visszahívjam őket? – kérdezte a levenbrech.

– Hadd fejezzék be. Jó munkát végeztek. Tudtam, hogy így lesz: ez a pár kiváló.

– A legjobb, amit valaha láttam – helyeselt a sardaukar tiszt.

– Nagyszerű. Mindjárt küldjük a transzportot. Most kikapcsolunk.

A levenbrech felállt, és kinyújtózott. Igyekezett nem nézni a balra álló magaslat felé, ahol a fém beszédes csillogása a rejtett transzszemről árulkodott, amely közvetítette jól végzett munkája képeit basharjának, valahová messze, a Főváros zöldellő lankái közé. A férfi elmosolyodott. A mai bevetés után joggal számíthat előléptetésre. Már a nyakán érezte a batori rangjelzést – aztán majd a burzegit… Egy szép napon talán még bashar is lehet belőle. Azok, akik jól szolgálnak Farad’n, a megboldogult IV. Shaddam unokájának seregében, gazdag jutalomban részesülnek. Ha majd a herceg elfoglalja az őt jog szerint megillető trónt, még bőkezűbben fogja jutalmazni híveit. Könnyen lehet, hogy nem is a bashari rang a legfőbb elismerés. Rengeteg szétosztásra váró báróság és grófság van a birodalmában… mihelyst az Atreides ikrek eltűnnek a színről.

A fremen népnek vissza kell térnie ősei hitéhez, az emberi közösségek alakításának ösztönös képességéhez; vissza kell térnie a múlthoz, amikor a túlélés leckéjét az Arrakisszal való harcban tanulta meg. A fremenek egyetlen dolga az legyen, hogy megnyissák lelküket a belső tanítások előtt. Az Impériumnak, a Landsraadnak és a KHAFT Konföderációnak nincsen mondanivalója a számukra. Azok csak a lelküktől fosztanák meg a fremeneket.

A PRÉDIKÁTOR ARRAKEENI BESZÉDE

Lady Jessica körül a leszállómező rozsdabarna síkján, ahol az űrutazás fáradalmait recsegve-sisteregve kipihenő szállítókomp magasodott, valóságos emberóceán hullámzott. Úgy becsülte, félmillióan lehetnek, és mindössze talán csak egyharmaduk zarándok. Áhítatos csendben álltak, minden figyelmüket a komp kijárati platformjának szentelve, melynek árnyas boltíve Lady Jessicát és kíséretét rejtette.

Két óra volt még hátra délig, a tömeg fölött azonban már forrón remegett a porszemekkel teli levegő, a nappali hőség előhírnökeként.

Jessica végigsimított ezüsttel tarkított, rézvörös haján, mely ovális arcát keretezte a Tisztelendő Anyák abacsuklyája alatt. Tudta, hogy a hosszú utazás után nem a legjobban néz ki, és a fekete aba sem illett hozzá igazán. De annak idején ezt a ruhát viselte itt. A fremenek figyelmét nem fogja elkerülni, hogy abaköpenyben jelenik meg közöttük. Felsóhajtott. Sosem szerette az űrutazást, és ehhez ráadásul most hozzájárultak az eltemetett emlékei is – az a másik, a Caladanról az Arrakisra tett út, mikor a hercegére akarata ellenére rákényszerítették ezt a hűbérbirtokot.

Lassan, Bene Gesserit-képességeit használva végigfürkészte az emberek tengerét, árulkodó jelek után kutatva. Akadtak hamuszürke cirkocsuklyák, a mély sivatagban élő fremenek öltözete; fehér csuhás zarándokok, vezeklési hegekkel a vállukon; itt-ott kis csoportokban gazdag kereskedők, akik csuklyátlan, könnyű ruházatban kérkedtek vele, mennyire nem törődnek a vízveszteséggel a perzselő arrakeeni napon… és ott volt a Hívek Társaságának küldöttsége, zöld palástban, vastag csuklyában: dölyfösen, mindenki mástól elkülönülve álltak, csoportjuk szentségének teljességében.

Csak ha följebb emelte tekintetét a tömegről, kezdett a jelenet némiképp hasonlítani arra a képre, amely drága hercegével együttes érkezésekor fogadta. Milyen régóta is már? Több mint húsz éve. Nem szeretett a két jelenetet elválasztó szívdobbanások sorára gondolni. Az idő holt teherként nehezedett rá, és úgy érezte, mintha az Arrakistól távol eltöltött évei nem is léteztek volna.

Ismét bemerészkedtem a sárkány torkába, gondolta.

Itt, ezen a mezőn csavarta ki a fia a néhai IV. Shaddam kezéből az Impériumot. A történelem rándulásai beleégették ezt a helyet az emberek elméjébe és hitébe.

Hallotta maga mögött a kíséret nyugtalan mozgolódását, és ismét felsóhajtott. Meg kell várniuk Aliát, aki azonban késett. Már látni lehetett lánya kíséretének közeledését a tömeg széle felől; az emberóceán hullámokat vetett, ahogy a palotaőrök éke utat tört nekik.

Jessica még egyszer végigtekintett a tájon. Fürkész pillantásának sok különbség feltűnt. A leszállómező irányítótornyát kiegészítették egy imára hívó balkonnal. És messze bal felé ott magasodott az az irdatlan, plasztacél tömb, amit Paul erődítmény gyanánt emeltetett – az ő „sziecse a homok fölött”. A legnagyobb egységesre tervezett épület, amit emberi kéz valaha épített. Falai közt, a termekben egész városok elfértek volna. Most az Impérium leghatalmasabb kormányzó testületének, az Alia-féle „Hívek Társaságának” adott otthont, amit lánya a bátyja holttestén szervezett meg.

Annak a helynek el kell tűnnie, gondolta Jessica.

Alia delegációja a kijárati rámpa tövébe ért, és várakozásteljesen megállt. Jessica felismerte Stilgar viharvert alakját. És isten őrizz tőle! Ott állt Irulan hercegnő, csábos testében lapuló vadságát a kósza szellő játékszerének hagyott, aranyszőke hajával leplezve. Irulan mintha egy napot sem öregedett volna; ez sértésszámba ment. És a csapat élén ott állt Alia; arca pimaszul fiatal maradt, pillantását a kijárati boltív árnyaira szegezte. Jessica ajka késpengényivé keskenyedett, ahogy szemügyre vette lánya vonásait. Olyan érzés fogta el, mintha ólom ömlene szét a testében, és fülében hallotta tulajdon élete hullámverését. A pletykák tehát igazak! Iszonyat! Iszonyat! Alia tiltott útra tévedt. A bizonyíték a beavatott szem számára az arcára volt írva. Szörnyszülött!

Jessicának szüksége volt néhány pillanatra, hogy magához térjen, és közben rádöbbent, mennyire reménykedett, hátha mégis hamisnak bizonyulnak azok a híresztelések.

Mi van az ikrekkel? – kérdezte magától. Ők is elvesztek?

Aztán lassan, ahogy az egy isten anyjához illik, Jessica kilépett az árnyékból, és a rámpa szélére állt. Kísérete az előzetes utasítás értelmében mögötte maradt. A következő pár másodperc döntő fontosságú. Egymaga állt a tolongó tömeg előtt. Hallotta, hogy a háta mögött Gurney Halleck idegesen felköhög. Gurney korábban tiltakozott ez ellen: Még pajzs sem lesz rajtad? Az alvilág isteneire, asszony! Te megőrültél!

Ám Gurney legértékesebb tulajdonságai közé a feltétlen engedelmesség tartozott. Ő mindig megmondta a véleményét, aztán engedelmeskedett. Ahogyan most is.

Mikor Jessica előlépett, az emberóceánból olyan hang tört fel, mint egy óriás homokféreg sziszegése. Széles mozdulattal áldásra emelte karját; a Nővérek az egész Impériumot kondicionálták erre a gesztusra. Bár itt-ott akadtak vonakodva engedelmeskedő csoportok, az emberek térdre hulltak, akár valami hatalmas, élő organizmus. Még a hivatalos üdvözlőküldöttség sem volt kivétel.

Jessica jól megjegyezte, hol álltak a tétovázók, és tudta, hogy más szempárok is így tesznek a háta mögött és a tömegben egyaránt. Ügynökei odalent elméjükben ideiglenes térképet állítottak össze a késlekedők felkutatására.

Jessica továbbra is fölemelve tartotta a karját, a háta mögül azonban előlépett Gurney az embereivel. Lesiettek a rámpán, ügyet sem vetve az üdvözlőküldöttség döbbenetére, és csatlakoztak a tömegben elvegyülő ügynökökhöz, akik kézjelekkel azonosították magukat. Gyorsan átszelték az emberek tengerét, térdelő csoportokat ugrottak át, szűk utcácskákon szaladtak végig. Néhány célpont meglátta a veszélyt, és menekülni próbált. Ezeket volt a legkönnyebb kiiktatni: egy dobókés, egy fojtóhurok, és a szökni igyekvőknek vége lett. A többit hátrakötött kézzel, lábbéklyóban terelték ki a tömegből.

Mindeközben Jessica végig felemelt karral állt, áldásosztó jelenléte elnyomta az emberek nyugtalanságát. Közben azonban látta a jelét, hogy a tömegen futótűzként terjednek a híresztelések. Jól tudta, melyik a leggyakoribb, hiszen az ő ügynökeitől eredt: A Tisztelendő Anya visszatért, hogy kigyomlálja a méltatlanokat. Áldassék Urunk anyja!

Mikor mindennek vége volt – a homokon néhány véres holttest hevert, a foglyokat rögtönzött börtönsátrakba kísérték az irányítótorony alatt –, Jessica leeresztette a karját. Talán három percbe telt az egész. Tudta, nem valószínű, hogy Gurney és az emberei elkapták valamelyik sejt vezetőjét, pedig ők jelentették a legnagyobb veszélyt. Azok éber emberek, fogékonyak a környezet hangulatváltozásaira. A foglyok között azonban lesz néhány érdekes hal is, a szokásos fajankókon és izompacsirtákon kívül.

Jessica leeresztette a karját, a tömeg pedig ujjongva talpra állt.

A Lady, mintha semmi szokatlan nem történt volna, egymaga lesietett a rámpán, elkerülte a lányát, és minden figyelmét Stilgarra összpontosította. A fekete szakállba, mely összevissza ágazó folyamdelta gyanánt meredt elő az öreg naib cirkocsuklyája alól, itt-ott már szürke foltok vegyültek, ám szemében ugyanaz a csupa kék tűz lángolt, mint első találkozásuk idején, kinn a sivatagban. Stilgar tudta, mi történt az előbb, és egyetértett vele. Itt állt egy igazi fremen naib, egy vezér, aki nem riad vissza a véres döntésektől. Mikor megszólalt, szavai tökéletesen egybevágtak Jessica róla formált benyomásával.

– Isten hozott itthon, asszonyom. Mindig örömömre szolgál, ha jól kivitelezett, hatásos műveletet láthatok.

Jessica engedélyezett magának egy halvány mosolyt.

– Zárasd le az űrkikötőt, Stil. Senki sem távozhat, míg ki nem kérdeztük a foglyokat.

– Már megtörtént, asszonyom – mondta Stilgar. – Gurney embereivel együtt terveltük ki az egészet.

– Szóval azok a fremenek a tömegben, akik segítettek nekünk, a tieid voltak.

– Némelyik igen, asszonyom.

Jessica kiérezte a férfi hangjából rejtett fenntartásait, és bólintott. – Alaposan kiismertél engem azokban a régi időkben, Stil.

– Mint ahogy egykor igyekeztél az értésemre adni, asszonyom, az ember megfigyeli a túlélőket, és próbál tanulni tőlük.

Ekkor Alia lépett előre, és Stilgar félrehúzódott, míg Jessica szembenézett a lányával.

Tudva, hogy semmilyen általa ismert módszerrel nem képes eltitkolni lánya elől, amit megtudott, Jessica meg sem kísérelte leplezni érzéseit. Ha szüksége volt rá, Alia is tudott olvasni az apró jelekből, ugyanolyan jól, mint a rend bármelyik adeptusa. Már megállapította Jessica viselkedéséből, mit látott rajta az anyja, és milyen következtetésre jutott belőle: ellenségek voltak, olyan eltökéltek, hogy a halálos szó távolról sem fejezte volna ki érzelmeik mélységét.

Alia a legegyszerűbb és legkézenfekvőbb reakció, a dühkitörés mellett döntött.

– Hogy mertél ilyen akciót kitervelni a megkérdezésem nélkül? – sziszegte, és közelebb tolta az arcát Jessicáéhoz.

Jessica szelíden szólalt meg. – Mint az imént hallhattad, Gurney engem sem avatott be a terv részleteibe. Azt hittem…

– És te, Stilgar! – tört ki Alia, ahogy az öreg felé fordult. – Te kihez vagy hűséges?

– Az esküm Muad-Dib gyermekeihez köt – mondta Stilgar kimérten. – Az ő fejük felől hárítottuk el a veszélyt.

– És ez téged miért nem tölt el örömmel… leányom? – kérdezte Jessica.

Alia pislogott, visszanézett az anyjára. Elnyomta a bensőjében dúló vihart, és még egy fogsorvillantó mosolyt is sikerült kipréselnie.

– Hát hogyne örülnék neki… anyám – mondta. És legnagyobb meglepetésére Alia ráébredt, hogy valóban boldog, iszonyú örömöt érez, amiért végre tisztázódott a viszony közte és az anyja közt. A perc, amelytől rettegett, múlt idővé vált, és az erőegyensúly nem igazán változott meg. – Alkalmasabb időben majd részletesen megbeszéljük ezt az egészet – folytatta, egyszerre intézve szavait az anyjához és Stilgarhoz.

– Természetesen – mondta Jessica, és egy elbocsátó kézmozdulat kíséretében elfordult, hogy szembenézzen Irulan hercegnővel.

Néhány szívdobbanás erejéig Jessica és a hercegnő némán tanulmányozták egymást. Két Bene Gesserit, akik egyazon okból szakadtak ki a rendből: a szerelem miatt… És mindketten egy olyan férfit szerettek, aki régóta halott már. A hercegnő Paul iránti szerelme hiábavaló volt, a hitvese lett ugyan, de nem a társa. És most teljes szívből azoknak a gyermekeknek szentelte életét, akikkel Csani, fremen ágyasa ajándékozta meg Pault.

Jessica szólalt meg elsőnek.

– Hol vannak az unokáim?

– Tabr sziecsben.

– Felteszem, azért, mert ott nagyobb biztonságban vannak.

Irulan engedélyezett magának egy kurta biccentést. Tanúja volt Jessica és Alia összetűzésének, de úgy értelmezte, ahogy Alia felkészítette rá. „Jessica visszatért a Testvériségbe, és mindketten tudjuk, hogy a boszorkányoknak terveik vannak Paul gyermekeivel.” Irulan sosem tartozott a Bene Gesserit legtehetségesebb növendékei közé – inkább azért találták értékesnek, mert IV. Shaddam lánya volt; gyakorta túl kevélyen viselkedett, semhogy magára vegye a további tanulással járó fáradalmakat. Most olyan hirtelenséggel választott oldalt, amely már-már meghazudtolta neveltetését.

– Nézd, Jessica – mondta Irulan –, tényleg meg kellett volna beszélned ezt az Uralkodótanáccsal. Nem volt helyes, hogy a magad feje szerint…

– Úgy értsem, hogy egyikőtök sem bízik Stilgarban? – kérdezte Jessica.

Irulannak volt annyi esze, hogy rájöjjön, erre a kérdésre nem lehet megfelelni. Örült, hogy a küldöttség papjai, akik képtelenek voltak tovább féken tartani türelmetlenségüket, előrébb nyomakodtak. Kurta pillantást váltott Aliával, és közben azt gondolta: Jessica ugyanolyan gőgös és magabiztos, mint volt! Ám kéretlenül felmerült elméjében egy Bene Gesserit-axióma: „A gőgös ember csak várfalat emel maga köré, amely mögött tulajdon félelmét és kételyeit próbálja elrejteni.” Ez Jessicára is igaz volna? Biztosan nem. Akkor csak póz az egész. De mi célból? A kérdés nyugtalanította Irulant.

A papok lármásan tolongtak Muad-Dib anyja körül. Volt, aki csak a karját érintette meg, a legtöbben azonban meghajoltak és üdvözlőbeszédet tartottak. Végül a küldöttség vezetői is a Legszentebb Tisztelendő Anya elé járultak, és gyakorlott mosollyal vállalva elrendelt szerepüket – „az elsőkből legyenek utolsók” –, közölték vele, hogy hivatalos az engesztelő áldozat szertartására az Erődben, Paul régi főhadiszállásán.

Jessica szemügyre vette a két papot, és visszataszítónak találta őket. Az egyiket Dzsavidnak hívták, és savanyú képű, gömbölyded arcú fiatalember volt, a szeme mélyén lapuló gyanakvást még kiugró homlokeresze árnyéka sem tudta elrejteni. A másik Zebataleph volt, másodszülött fia egy naibnak, akit Jessica még a fremenek között töltött évekből ismert – mint arra a pap azonnal emlékeztette is. Őt könnyű volt beazonosítani: jókedvvel párosult könyörtelen céltudatosság, keskeny arc, szőke szakáll, egész alakját a titkos izgalmak és a rejtett tudás légköre lengte körül. Jessica kettejük közül Dzsavidot ítélte veszélyesebbnek – jóval veszélyesebbnek. Ez az ember magának valónak tűnt, egyszerre volt vonzó és – nem tudott rá jobb szót találni – undorító. Furcsának találta az akcentusát is; tele volt archaikus fremen hangsúlyokkal, mintha valami elszigetelt, visszamaradott helyről jött volna.

– Mondd csak, Dzsavid – fordult oda hozzá –, honnan származol?

– Csak egy egyszerű fremen vagyok a sivatagból – mondta a pap, és válaszának minden szótagjával meghazudtolta kijelentését.

Zebataleph bántóan agresszív, már-már gúnyos tisztelettudással szólt közbe: – Sokat kell beszélnünk majd a régi időkről, asszonyom. Mint tudod, egyike voltam az elsőknek, akik felismerték fiad küldetésének szentségét.

– De te nem tartoztál a fedaykinjai közé – mondta Jessica.

– Nem, asszonyom. Filozofikusabb alkat vagyok; papnak tanultam.

És ezzel biztosítottad, hogy ép bőrrel megúszd, gondolta Jessica.

Dzsavid közbevetette: – Várnak ránk az Erődben, asszonyom.

Különös akcentusát Jessica újfent olyan kérdésnek találta, ami mielőbbi választ követel.

– Ki vár bennünket? – szólalt meg.

– A Hívek Gyülekezete; akik megőrzik szent fiad nevének és tetteinek fényét – felelte Dzsavid.

Jessica körülnézett, észrevette, hogy Alia rámosolyog Dzsavidra, és megkérdezte:

– Ő az egyik pártfogoltad, leányom?

Alia bólintott. – Ez az ember nagy tettekre hivatott.

Ám Jessica látta, Dzsavid nem örül neki, hogy így ráterelődött a figyelem, és megjegyezte magában, hogy ezzel a pappal Gurney-nek különös alapossággal kell majd foglalkoznia. És ekkor megérkezett Gurney öt megbízható emberével; jelezte, hogy folyik a gyanúba vett fremenek kikérdezése. A nagy erejű emberek darabos lépteivel járt, pillantása jobbra villant, balra, körbe, minden izma tökéletes összhangban mozgott, egész testét az a laza éberség töltötte el, amit Jessica tanított meg neki a Bene Gesserit prana-bindu kézikönyvéből. Borotvaéles reflexek rút képű sűrítménye volt, igazi gyilkos, egyesek szemében maga a két lábon járó borzalom, Jessica azonban szerette őt, és többre tartotta minden más eleven férfinál. Állán ott vonaglott a tintalián sebhely, zord külsőt kölcsönözve neki, de arckifejezését mosoly lágyította meg, mikor észrevette Stilgart.

– Jó munka volt, Stil – mondta. És fremen módra megszorították egymás karját.

– Az engesztelő áldozat – mondta Dzsavid, megérintve Jessica karját.

Jessica hátrébb lépett, és gondosan megválogatva szavait, a Hang erejének használatával szólalt meg, hogy előre kiszámított hangsúlyával és hanglejtésével a megfelelő érzelmi hatást gyakorolja Dzsavidra és Zebatalephre. – Azért tértem vissza a Dűnére, hogy lássam az unokáimat. Muszáj erre a papos ostobaságra fecsérelnem az időmet?

Zebataleph döbbenten reagált, álla leesett, szeme riadtan tágra nyílt, aztán sunyin körülnézett, vajon ki hallotta Jessica szavait. Papos ostobaság! Milyen hatása lehet ennek a kijelentésnek a messiás tulajdon anyjának szájából?

Dzsavid azonban megerősítette Jessica róla alkotott ítéletét. Az ajka kemény vonallá keskenyedett, aztán mosolyra görbült. A szeme nem mosolyogott, és nem is villant körbe, hogy megjegyezze a jelenlévők arcát. Dzsavid már jól ismerte a társaság minden egyes tagját. Föltérképezte, hogy hallótávolságon belül kire kell mostantól fogva különös gonddal ügyelnie. Egy másodpercre rá Dzsavid arcáról hirtelen lehervadt a mosoly: rájött, hogy elárulta magát. Nem hanyagolta el a házi feladatát: mindent tudott arról, milyen hihetetlen megfigyelőképességgel rendelkezik Lady Jessica. Kurta főbólintással hódolt be rendkívüli tudománya előtt.

Jessica szemvillanásnyi idő alatt mérlegelte a lehetőségeket. Egy észrevétlen kézmozdulat Gurney-nek, és Dzsavid halott lenne. Történhetne itt rögtön, a hatás kedvéért, vagy valamivel később, csöndben, hogy balesetnek tűnjön.

Azt gondolta: Ha megpróbáljuk leplezni a lelkünk mélyén munkáló hajtóerőket, egész lényünk árulásról kiált. A Bene Gesserit-kiképzés megcáfolta ezt a felismerést – megtanította a beavatottakat, hogyan emelkedjenek felül rajta, és hogyan olvassanak mások viselkedésében úgy, mintha nyitott könyv lenne. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Dzsavid intelligenciája értékes, felcserélhető súly az egyensúly kibillentéséhez. Ha rá tudná tenni a kezét, ez a férfi lehetne a láncszem, amire szüksége lenne, az összekötő kapocs az arrakeeni papsághoz. És Alia embere.

Jessica azt mondta:

– Nem akarok túl nagy hivatalos kíséretet, egy embernek viszont még van hely. Dzsavid, te csatlakozol hozzánk. Sajnálom, Zebataleph. És Dzsavid… ha nagyon ragaszkodsz hozzá, részt veszek ezen a… ezen a szertartáson.

Dzsavid mély lélegzetet vett, és halkan azt mormolta: – Ahogy Muad-Dib anyja parancsolja. – Aliára nézett, aztán Zebatalephre, majd vissza Jessicára. – Fájó számomra, hogy késleltetnem kell az örömteli percet, amikor viszontlátod unokáidat, de vannak bizonyos, ööö, államérdekek…

Jó, gondolta Jessica. Tehát elsősorban üzletember. Ha megállapítottuk az árát, meg fogjuk vásárolni. És szinte örömmel fogadta, hogy Dzsavid annyira ragaszkodik a drágalátos szertartásához. Ez a kis győzelem hatalmat fog adni neki a paptársai fölött, és ezt mindketten jól tudták. Az engesztelő áldozat elfogadása lesz a fizetség későbbi szolgálataiért.

– Feltételezem, gondoskodtál szállítóeszközről – szólt végül Jessica.

Itt van hát a sivatagi kaméleon, amelynek képessége, hogy beleolvadjon a környezetébe, mindent elmond, amit tudnod kell az ökológia gyökereiről és az emberi identitás alapjairól.

GYALÁZKODÁSOK KÖNYVE

A HAYT KRÓNIKÁBÓL

Leto ülve egy kis baliseten játszott, amit ötödik születésnapjára kapott ajándékba a hangszer avatott kezű művészétől, Gurney Hallecktől. Négyéves gyakorlással Leto szert tett ugyan némi jártasságra, a két basszushúr azonban még most is gondokat okozott neki. Mindenesetre megnyugtatónak találta a baliset zenéjét, különösen akkor, ha nagyon felkavarta valami – és ez a tény nem kerülte el Ghanima figyelmét. A fiú most egy sziklapárkányon ült az alkonyatban, annak a vihartépázta sziklaszirtnek a legdélibb kiszögellésén, amely oltalmat nyújtott Tabr sziecsnek. Lágy mozdulatokkal pengette a balisetet.

Ghanima mögötte állt, kicsiny alakjából sugárzott a helytelenítés. Nem akart kijönni a szabad ég alá, miután megtudták Stilgartól, hogy nagyanyjuk a vártnál több időt fog Arrakeenben tölteni. Különösen az ellen tiltakozott, hogy ilyen későn, közvetlenül sötétedés előtt kerekedjenek fel. Megpróbálta siettetni testvérét, ezért megkérdezte tőle: – Na, mi van?

A fiú válaszként új dallamba kezdett.

Mióta elfogadta az ajándékot, Leto most először ébredt igazán a tudatára, hogy ezt a balisetet egy nagy tudású mester készítette a Caladanon. Voltak örökölt emlékei, melyek szomorkás nosztalgiával töltötték el, ha arra a csodaszép bolygóra gondolt, ahol hajdan az Atreides-ház uralkodott. A zeneszót hallva Letónak csak kicsit kellett lejjebb ereszteni belső védőfalát, hogy átélje azokat a lenyűgöző perceket, mikor Gurney Halleck a baliseten játszva gyönyörködtette barátját és neveltjét, Paul Atreidest. Ahogy a baliset lágyan zengett a kezében, egyre inkább úgy érezte, mintha fölülkerekedne benne apja pszichikai jelenléte. Ő azonban csak játszott tovább, és minden múló pillanattal erősebben kötődött a hangszerhez. Megsejtette magában azt az abszolút, idealizált össszességet, amely tudta, hogy kell baliseten játszani, noha kilencéves izmai korántsem voltak még felkészítve erre a bonyolult tudományra.

Ghanima türelmetlenül topogott, és észre sem vette, hogy önkéntelenül átvette testvére muzsikájának ütemét.

Leto arca fintorba torzult az erős összpontosítástól, miután felhagyott az ismerős zenével, és megpróbálkozott egy dallal, mely annyira ősi volt, hogy még Gurney sem játszotta soha. Már akkor is régi volt, amikor a fremenek az ötödik bolygójukra vándoroltak. A szavak egy Zenszuni gondolatot visszhangoztak, hallotta őket az elméjében, miközben ujjai az ősi dallam meg-megbicsakló utánzatát csalták elő a feszes húrokból.

A természet szép keblén

Dús esszencia forr

Úgy is hívják – romlás.

Új élet sarjad, hol

Felbuzog e forrás.

A csendben hulló könny

Csak a lélek vize:

Új életre kelti

Létezésünk kínjait –

S mit a halál tesz egésszé,

Attól a látástól elszakít.

Mikor az utolsó húr pendülése is elhalt, Ghanima szólalt meg mögötte: – Dohos, vén dal. Miért ezt választottad?

– Mert ide illik.

– Eljátszod Gurney-nek?

– Talán.

– Azt fogja mondani, borongós ostobaság.

– Tudom.

Leto a válla fölött Ghanimára nézett. Nem lepte meg, hogy a testvére ismeri a dalt és a szövegét, de váratlanul lenyűgözte ikeréletük csodálatos egysége. Ha egyikük meghal, életben marad a másik tudatában, egyetlen közös emlékük sem vész el; ennyire közel álltak egymáshoz. Egyszerre csak megrémült ennek a közelségnek az időtlen hálójától, és gyorsan elkapta pillantását a lányról. A hálóban lyukak vannak, jól tudta. És a legfrissebb ilyen lyuk félelmet ébresztett benne. Érezte, hogy az életük lassan kétfelé válik, és eltűnődött. Hogyan tudnék beszélni neki erről a dologról, ami csak velem esett meg?

Kikémlelt a sivatagra, látta a gyülekező árnyékokat a barachánok tövében – azokat a magas, félhold alakú vándordűnéket hívták így, amik hullámokként mozogtak az Arrakison. Ez volt a Kedem, a belső sivatag, és dűnéit manapság egyre ritkábban fodrozták az alattuk elhaladó óriásférgek. A napnyugta véres sávokat festett a dűnékre, lángoló fényt gyújtott az árnyékok határán. Figyelmét egy magányos sólyom vonta magára, amint lecsapott a karmazsinvörös égről, hogy röptében kapjon el egy szirti foglyot.

Közvetlenül alatta, a sivatag homokján széles sávban növények zöldelltek; egy kvanat öntözte őket, mely részben a szabad ég alatt, részben pedig kőbe vájt csatornákban folyt. A vizet a sziklaszirt legmagasabb pontján felállított óriás szélcsapdák szolgáltatták. Nyíltan lobogott rajtuk az Atreidesek zöld zászlaja.

Víz és zöld.

Az Arrakis új jelképei: víz és zöld.

Magas párkánya alatt gyémánt alakú oázis bújt meg a mesterséges dűnék védelmében, és ez fremen módra hihetetlenül éles fókuszba vonta össze Leto figyelmét. Nem messze tőle, valahonnan a szirtfalról egy éjszakai madár vadászrikoltása harsant, és megerősítette benne az érzést, hogy a szilaj múlt valamely elmosódott percét éli újra.

Nous avons changé tout cela, gondolta, könnyedén átváltva az egyik ősi nyelvre, amit Ghanimával elsajátítottak saját használatra. „Megváltoztattuk mindezt.” Felsóhajtott. Oublier je ne puis. „Felejteni nem tudok.”

Az oázison túl a halványuló fényben látta azt, amit a fremenek „Ürességnek” neveztek – a földet, ahol semmi nem nő, ami sose volt termékeny. A víz és a nagyszabású ökológiai terv mindezt megváltoztatta. Az Arrakison most már voltak helyek, ahol erdős dombok üde zöld lankáit pillanthatták meg. Erdők az Arrakison! Az új nemzedék szülötteinek már nehezére esett elképzelni a roppant homokdűnéket az élénkzöld dombhátak alatt. A fiatal szemek már nem döbbentek meg a sámánfák összefüggő lombtakarója láttán. De Leto most a régi fremenek módján gondolkodott, félt a változástól, és óvatos elővigyázattal tekintett az újra.

Megszólalt: – A gyerekek azt mondják, manapság már ritkán találni homoksügért a felszín közelében.

– Ezzel meg mire célzol? – kérdezte Ghanima, hangjában ingerültség bujkált.

– A dolgok nagyon gyorsan változnak mostanában – felelte Leto.

A madár a szirtfalon újra felrikoltott, és az éj olyan baljósan csapott le a sivatagra, mint az előbb a sólyom a fogolyra. Letóra éjjel gyakran törtek rá rohamszerűen az álomképek – valamennyi belső élete egyszerre igyekezett a felszínre bukkanni. Ghanima korántsem tapasztalta ilyen erővel ezt a jelenséget, nyugtalanságát azonban ösztönösen megérezte, és együttérzően a fiú vállára tette a kezét.

Leto dühösen a baliset húrjaiba csapott.

Hogy tudná elmondani a testvérének, hogy mi történik vele?

Háború dúlt az elméjében, életek megszámlálhatatlan sokasága igyekezett helyet keresni ősi emlékképeinek: erőszakos események, a szerelem mámora, megannyi hely és arc színei… embermilliók eltemetett bánata és kitörni készülő öröme. Elégiák szóltak a fejében, melyeket rég elpusztult bolygók tavaszaihoz írtak: zöld táncok, tüzek fényei, siratóénekek és hangos bömbölés, végtelen beszélgetések kuszasága.

Rohamukat az est beköszöntekor a szabadban volt a legnehezebb elviselni.

– Nem kéne bemennünk? – kérdezte Ghanima.

Leto megrázta a fejét, és testvére, mikor megérezte a mozdulatot, rádöbbent, gondjai sokkal mélyebbről fakadnak, mint hitte.

Miért köszöntöm olyan sokszor idekint az éjszakát? – kérdezte magától a fiú. Nem érzékelte, ahogy Ghanima visszahúzza a válláról a kezét.

– Tudod, miért gyötröd magad ezzel – mondta a lány.

Leto kihallotta az enyhe szemrehányást a hangjából. Igen, tudta. A nyilvánvaló válasz ott volt a tudatában: Azért, mert a nagy ismert-ismeretlen hullámként mozog bennem. Olyannak érezte agyában a múltja hullámverését, mintha szörfdeszkán lovagolna. Apja időt átölelő, jövőlátó emlékvilága minden benne élő tudatot maga alá gyűrt, ő azonban vágyott ezekre a múltakra. Az összesre. Holott mind veszedelmesek voltak. Nagyon jól tudta ezt most, hogy rádöbbent erre az új dologra, amit el kell mondania Ghanimának.

A sivatag izzani kezdett az Első Hold növekvő fényében. Leto a végtelenségbe nyúló homokfodrok hamis mozdulatlanságát figyelte. Bal kéz felé, nem messze tőlük emelkedett a Figyelő, egy kőmagaslat, amit a szél hordta homok alacsonyra és kígyó formájúra csiszolt, mintha egy sötét féreg tekergőzne a dűnék között. Egy szép napon a talpuk alatt lévő szikla is ugyanígy lecsiszolódik, és attól kezdve Tabr sziecs nem fog többé létezni, legfeljebb a hozzájuk hasonlók emlékezetében. Nem kételkedett benne, hogy lesznek hozzájuk hasonlók.

– Miért bámulod úgy a Figyelőt? – kérdezte Ghanima.

Leto vállat vont. Testőreik utasításaival dacolva Ghanimával gyakran megfordultak a Figyelőkőnél. Még egy titkos rejtekhelyet is találtak ott, és Leto már tudta, miért vonzza őket ennyire ez a sziklaalakzat.

Alatta, a holdfényben a kvanat egyik nyílt szakasza csillogott, a csalóka sötétben mintha közelebb lett volna; felszínét ragadozó halak mozgása fodrozta, amiket a fremenek a tartalék vizükbe telepítettek, hogy távol tartsák a homoksügéreket.

– A hal és a féreg között állok – mormolta.

– Tessék?

Megismételte hangosabban.

Ghanima a szájához kapta a kezét. Kezdte sejteni, milyen felismerés rendítette meg a testvérét. Az apjuk viselkedett így; csak magába kellett tekintenie, és összehasonlítani őket.

Leto megborzongott. Az emlékképek, melyek olyan helyekhez kötötték elméjét, ahol sohasem járt testi valójában, választ adtak neki a kérdésekre, amiket fel sem tett. Egy óriási, belső képernyőre látta kivetítve a viszonyrendszereket és az események kibontakozását. A Dűne homokférgei kerülték a vizet; halálos méreg volt számukra. Mégis ismert, hogy a történelem előtti időkben bőven volt itt víz. Fehér sólerakódások tanúskodtak az őskor hajnalán eltűnt tavakról és tengerekről. A mély fúrású kutakból víz fakadt, míg meg nem érkeztek a homoksügérek, hogy elzárják őket. Olyan tisztán látta, hogy mi történt ezzel a bolygóval, mintha maga is tanúja lett volna, és ez baljós előérzettel töltötte el a katasztrofális változtatások iránt, amiket az emberi beavatkozás okozott.

Szinte suttogva szólalt meg.

– Tudom, mi történt, Ghanima.

A testvére közelebb hajolt hozzá. – Igen?

– A homoksügérek…

Elnémult, és Ghanima eltöprengett rajta, miért emlegeti folyton a bolygó óriás homokférgeinek haploid fejlődési fázisát, de nem merte tovább unszolni.

– A homoksügéreket – ismételte meg Leto – valahonnan máshonnan hozták ide. Akkor ez még vízben gazdag bolygó volt. Aztán úgy elszaporodtak, hogy a fennálló ökoszisztéma már nem tudott mit kezdeni velük. A homoksügérek megkötötték az összes szabad vizet, és sivatagbolygóvá változtatták ezt a helyet… azért, hogy életben maradhassanak. Egy megfelelően száraz bolygón továbbfejlődhettek a homokféregfázisba.

– A homoksügérek? – Ghanima a fejét rázta, nem mintha kételkedett volna testvére szavaiban, de vonakodott alámerülni abba a mélységbe, amit ez az információ sejtetett. És azt gondolta: A homoksügérek? Hisz ebben a testben és ezernyi másikban is számtalanszor részt vett a fremen gyerekek játékában, mikor homokkarókkal kutatnak homoksügérek után, vékony bőrhártyává göngyölik őket, aztán mindet a halálbarlangba viszik a vizükért. Nehéz volt elhinni, hogy ez az oktalan kis élőlény ilyen hatalmas események okozója lehet.

Leto magában bólintott. A fremenek már nagyon régóta ragadozó halakat telepítenek a vízgyűjtő ciszternákba. A haploid homoksügérek minden nagyobb víztömeget elpusztítottak a bolygófelszín közelében; az alatta húzódó kvanatban is ragadozó halak úszkáltak. Homokféregfázisukban ezek az állatok kis vízmennyiséggel még meg tudtak birkózni – körülbelül annyival, mint amennyi az emberi testszövetekben található, kötött állapotban. Ha azonban nagyobb mennyiségű vízzel konfrontálódtak, bizonyos vegyi folyamatok megszűntek működni a szervezetükben, és haldoklásuk közben átalakultak. Ennek a folyamatnak volt a végterméke a veszélyes fűszerkivonat, az emberiség által ismert legerősebb tudattágító szer, amelynek hígított változatát a sziecsbeli orgiákon használták. A tiszta kivonat segítette át Paul Muad-Dibet az Idő falain, egészen a felbomlás kútjának legmélyére, ahonnan rajta kívül még nem tért vissza egyetlen férfi sem.

Ghanima érezte, hogy a testvére reszket, ahogy ott ül vele szemben. – Mit művelsz? – kérdezte dühösen.

Leto azonban nem akarta elhagyni a megvilágosodás ösvényét.

– Kevesebb homoksügér… a bolygó ökológiai átalakítása…

– Azok persze ellenállnak – mondta a lány, és ahogy a gondolatmenet akarata ellenére magával ragadta, kezdte megérteni a testvére hangjából kicsendülő félelmet.

– Ha eltűnnek a homoksügérek, velük pusztulnak a férgek is – mondta Leto. – Figyelmeztetni kell a törzseket.

– Nem lesz több fűszer – fejezte be Ghanima.

A szavak csupán a csúcsait súrolták az ökoszisztémára leselkedő veszélynek, amit az emberi beavatkozás idézett elő a Dűne ősrégi viszonyrendszereiben.

– Alia tudja – mondta Leto. – Ezért hordja annyira fönn az orrát.

– Hogy lehetsz biztos ebben?

– Biztos vagyok.

Ghanima ekkor döbbent rá igazán, mi aggasztja ikertestvérét, és a felismeréstől megborzongott.

– A törzsek nem fognak hinni nekünk, ha Alia letagadja ezt – mondta Leto.

Kijelentése létezésük fő problémájára épült: ugyan melyik fremen várna bölcsességet egy kilencéves kisgyermek szájából? Alia, aki minden nappal mélyebben merült saját megosztott tudatába, ezt játszotta ki ellenük.

– Stilgart kell meggyőznünk – határozta el Ghanima.

Egy emberként fordították el a fejüket, és tekintettek végig a holdfényes sivatagon. Most már egészen más helynek tűnt, a felismerés pillanatai tejesen megváltoztatták. Sosem látták szembeszökőbbnek az ember környezetbe való erőszakos beavatkozásának nyomait. Egy dinamikus rendszer nélkülözhetetlen alkotóelemének érezték magukat, melyet a hatások és ellenhatások törékeny egyensúlya tart működésben. Az új szemléletmóddal valós változás állt be a tudatállapotukban, elárasztották őket a friss benyomások; olyan dolgokra figyeltek föl, amiknek mindeddig nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget. Ahogy Liet-Kynes mondta, az univerzum az állati populációk között zajló szüntelen párbeszéd színtere. A haploid homoksügér most úgy szólt hozzájuk, mint ember alakban járó állatokhoz.

– Ha a vizüket fenyegeti veszély, a törzsek meg fogják érteni – mondta Leto.

– De itt a víznél többről van szó. Inkább a… – Ghanima elnémult, mert felfogta a fiú szavainak mélyebb értelmét. A víz az Arrakison a hatalom végső szimbóluma volt. Gyökereiket tekintve a fremenek megmaradtak erősen specializálódott állatoknak, sivatagi harcosoknak, irányítási szakértőknek veszélyes körülmények között. Mikor bővelkedni kezdtek a vízben, különös szimbólumátvitel zajlott le bennük, noha továbbra is tökéletesen tisztában voltak a régi szükségszerűségekkel.

– Úgy érted, a hatalmat fenyegeti veszély – igazította ki testvérét a lány.

– Persze.

– De hinni fognak nekünk?

– Ha látják, mi történt, ha tanúi lesznek az egyensúly kibillenésének.

– Egyensúly – mondta Ghanima, és megismételte apja rég elhangzott szavait: – Ez különbözteti meg a népet a csőcseléktől.

A lány szavai fölidézték Letóban az apját, és így válaszolt: – A gazdaságosság és a szépség ellentéte. Ez a történet még Sába királynőjénél is régibb. – Felsóhajtott, és egy pillantást vetett Ghanimára a válla fölött. – Mostanában jövőlátó álmaim vannak, Ghani.

A lányból éles hördülés szakadt fel.

– Mikor Stilgar közölte, hogy a nagyanyánk késni fog… – mondta a fiú –, én már tudtam. Most már a többi álmom is gyanús számomra.

– Leto… – Ghanima a fejét rázta, szeme elfelhősödött. – Apánk csak később jutott el idáig. Nem gondolod, hogy talán…

– Arról álmodtam, hogy páncélban száguldok a dűnék között – idézte föl Leto. – És Jacurutuban jártam.

– Jacu… – Ghanima megköszörülte a torkát. – Az az ősöreg mítosz!

– Az a hely létezik, Ghani! Meg kell keresnem azt az embert, akit Prédikátornak neveznek. Meg kell keresnem, és kikérdeznem.

– Gondolod, hogy ő… az apánk?

– Ezt a kérdést önmagadnak tedd fel.

– Olyan, mint ő – helyeselt a lány –, de…

– Nem szeretem előre tudni, hogy mit fogok csinálni – vágott közbe Leto. – Életemben először kezdem megérteni az apámat.

Ghanima úgy érezte, a testvére kizárta őt a gondolataiból, és így válaszolt: – A Prédikátor csak egy vén misztikus.

– Imádkozom, hogy így legyen – suttogta Leto. – Teljes lényemből ezért imádkozom! – Előrehajolt, talpra állt. Ahogy megmozdult, a baliset megzendült a kezében. – Bárcsak hamis Gábriel lenne, harsona nélkül. – Csöndesen nézte a holdfényes sivatagot.

Ghanima megfordult, hogy lássa, mit néz a testvére. A sziecs ültetvényeinek szélén rókavörösen ragyogott a rothadó növényzet, aztán beleolvadt a dűnék kontúrjaiba: igazi élettér volt ez. Hiába aludt a sivatag, a mélyén valami mindig ébren volt. A lány érezte ezt az éber tudatot, hallotta, hogy odalent állatok isznak a kvanatból. Leto megvilágosodása átalakította az éjszakát: élettől duzzadó pillanat volt ez, mely arra szolgált, hogy szabályszerűségeket fedezzenek fel az örök változásban – ebben a másodpercben emlékeikbe zárva átlátták az emberi nem egész vándorlását, az első homályos kezdetektől a múltbéli Terrán.

– Miért Jacurutu? – kérdezte Ghanima, és hangja sivársága megtörte a pillanat varázsát.

– Hogy miért… nem tudom. Mikor Stilgar először mesélte, hogy ölték meg ott az embereket, és hogy nyilvánították tabuvá azt a helyet, azt hittem… amit most te hiszel. Csakhogy onnan jön a veszély… ahogy a Prédikátor is.

A lány nem válaszolt. Nem akarta, hogy testvére megossza vele jövőlátó álmait, és tudta, hogy viselkedése minden szónál jobban jelzi Leto számára a lelkében kavargó iszonyatot. Ez a szörnyszülöttek útja, és ezt mindketten tudták. A szó kimondatlanul lebegett közöttük, mikor a fiú sarkon fordult, és visszasietett a csupasz sziklán a sziecs bejáratához. Szörnyszülött.

A Világegyetem Istené. A Világegyetem egységes, teljes egész, aminek minden elkülönített elemét ezzel a teljességgel összevetve kell megvizsgálni. A múlékony élet, még ha abból a tudatos és intelligens fajtából való is, amit értelmesnek nevezünk, csalóka módon birtokolja a teljesség egyes részeit.

ÖFB- (ÖKUMENIKUS FORDÍTÓK BIZOTTSÁGA) KOMMENTÁROK

Halleck kézjelek segítségével továbbította a valódi üzenetét, miközben fennhangon egészen másról beszélt. Nem tetszett neki különösebben a szűk előszoba, amit a papok a jelentéstételre kijelöltek, jól tudva, hogy zsúfolva van lehallgatókkal és rejtett transzszemekkel. Hadd próbálkozzanak csak az ujjmozdulatok megfejtésével, ha annyira akarnak. Az Atreidesek évszázadokon át használták ezt a kommunikációs formát, és egész idő alatt senki nem akadt, aki megfejtette volna.

Odakint leszállt az éj, a helyiségnek azonban nem voltak ablakai, csak a felső sarkokban lebegő parázsgömbök világítottak.

– A foglyaink közül több Alia embere – jelezte Halleck, miközben Jessica arcát figyelte, és hangosan arról beszélt, a kihallgatás még folyik.

– Szóval úgy van, ahogy gondoltad – felelte fürgén mozgó ujjakkal Jessica. Bólintott, és fennhangon is válaszolt: – Ha végeztetek, minden részletre kiterjedő jelentést kérek, Gurney.

– Természetesen, asszonyom – mondta a férfi, ám az ujjai folytatták a mozgást: – Van itt még valami. Elég nyugtalanító. Az igazságszérum hatása alatt néhány foglyunk Jacuruturól kezdett beszélni, és ahogy kimondták a nevét, szörnyethaltak.

– Kondicionált szívmegállás? – kérdezték Jessica ujjai. És megszólalt: – Akadtak olyanok, akiket elengedtetek?

– Néhány, asszonyom. A nyilvánvaló selejt. – És az ujjai mozogtak: – Szívszabályozóra gyanakszunk, de egyelőre nem vagyunk biztosak benne. Még nem végeztük el a boncolásokat. Mindenesetre úgy véltem, tudnod kell erről a Jacurutu-dologról, és azonnal idesiettem.

– A hercegemmel mindig úgy gondoltuk, hogy Jacurutu egy érdekes legenda, és lehet valami valóságalapja – mondták Jessica ujjai, miközben igyekezett figyelmen kívül hagyni a mély szomorúságot, amely mindig hatalmába kerítette, ha rég halott szerelméről beszélt.

– Vannak utasításaid? – kérdezte Halleck fennhangon.

Jessica hasonlóképpen válaszolt neki, megparancsolta, hogy térjen vissza a leszállómezőre, és azonnal jelentse, ha valami konkrét eredményre jutott, az ujjai azonban más üzenetet továbbítottak: – Lépj kapcsolatba a barátaiddal a csempészek között. Ha Jacurutu létezik, csak fűszereladásból tarthatja el magát. Nem lehet más felvevő piaca, csak a csempészek.

Halleck kurtán meghajtotta a fejét, miközben az ujjai azt mondták: – Már elindultam ezen a vonalon, asszonyom. – És mert képtelen volt túltenni magát egy sok ármányt látott élet beidegződésein, még hozzátette: – Légy óvatos ezen a helyen. Alia az ellenséged, és a papság nagy része őt szolgálja.

– Dzsavid nem – felelték Jessica ujjai. – Ő gyűlöli az Atreideseket. Kétlem, hogy bárki meg tudná állapítani róla, aki nem tartozik az adeptusok közé, de én meg vagyok győződve. Valamit konspirál, és Aliának sejtelme sincs erről.

– További embereket rendelek a személyi testőrségedbe – mondta Halleck fennhangon, és nem törődött a helytelenítés szikrájával, amiről Jessica tekintete árulkodott. – Biztos vagyok benne, hogy veszedelmek lesnek rád. Itt töltöd az éjszakát?

– Hamarosan indulunk Tabr sziecsbe – mondta Jessica, és tétovázott. Már-már azon volt, hogy megmondja Gurney-nek, nincs szüksége további testőrökre, végül azonban visszafogta magát. A férfi ösztöneiben meg lehetett bízni. Nem egy Atreides tanulta ezt meg, hol örömére, hol keservére. – Még egy találkozóm van, ezúttal a Novíciusok Mesterével – mondta végül. – Ez lesz az utolsó, és nagyon boldog leszek, hogy elhagyhatom ezt a helyet.

És én egy másik fenevadat pillanték meg előtörni a homok alól; és ennek a fenevadnak két szarva volt, mint a kosnak, ámde pofája fogazott volt és lángoló, akár a sárkányé, és a teste sistergett és nagy hévvel izzott, és sziszegés kelt belőle, akár a kígyó torka mélyéről.

ORÁNIAI KATOLIKUS BIBLIA

Úgy hívta magát, a Prédikátor, és sok arrakisi lelkében iszonyú félelem támadt, hogy talán ő a sivatagból visszatért Muad-Dib, aki egyáltalán nem is halt meg. Elvégre Muad-Dib életben lehet; látta valaki a holttestét? Egyáltalán, előkerült bárkinek is a holtteste, akit a sivatag magába fogadott? De akkor is… Muad-Dib? Voltak közös vonásaik, ez kétségtelen, bár a régi idők egyetlen szemtanúja sem lépett elő, hogy azt mondja: