Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ FEJEZET A normandiai partokon

MÁSODIK FEJEZET A sós mocsarak

HARMADIK FEJEZET A bedőlt kunyhó

NEGYEDIK FEJEZET A sötétség lovagjai

ÖTÖDIK FEJEZET A törvény

HATODIK FEJEZET A titkos folyosó

HETEDIK FEJEZET Grosbois ura

NYOLCADIK FEJEZET Sibylla húgom

KILENCEDIK FEJEZET A boulogne-i tábor

TIZEDIK FEJEZET A császár előszobájában

TIZENEGYEDIK FEJEZET A császár titkára

TIZENKETTEDIK FEJEZET A tettek embere

TIZENHARMADIK FEJEZET Az álmok álmodója

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Joséphine

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A grosbois-i könyvtárszobában

TIZENHATODIK FEJEZET Kettős nász

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sir Arthur Conan Doyle

NAPÓLEON.
EGY FRANCIA NEMES FÖLJEGYZÉSEI

fordította
Rózsa Géza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-914-1 EPUB
ISBN 978-963-559-915-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Uncle Bernac
A Memory of the Empire

első kiadás: 1897
az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1912. évi angol kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
A normandiai partokon

Százszor is végigolvastam már nagybácsim levelét s annyi bizonyos, hogy kívülről tudtam az egészet. Mégis megint csak kivettem zsebemből s a vitorlás halászbárka oldalfalára ülve még egyszer átolvastam éppen akkora figyelemmel, mint mikor először vettem kezembe. Az írás szögletes, mesterkélt volt, aminő a falusi ügyvédeké szokott lenni s ez a cím állt a levélen: Louis de Laval úrnak, William Hargreaves úr, a „Zöld ember” vendéglőse leveleivel, Ashford, Kent grófság. Ez a vendéglős nem egyszer kapott már jó pár hordó vámolatlan francia pálinkát, s a levél is csempészek közvetítésével jutott el hozzám.

„Kedves öcsém, - írta a bácsi, - most, hogy apád meghalt s egyedül állsz a világon, bizonyára nem szándékozol tovább is táplálni azt a haragot, mely családjaink közt fennállt. A zavargások idején apád a király pártjára sodortatott, míg én a nép pártjára kerültem s a vége - amint te is tudod - az lett, hogy apádnak menekülnie kellett az országból s az én kezemre jutott Grosbois birtoka. Annyi bizonyos, hogy neked nehezedre esik más álláspontot foglalni el, mint őseidnek, de viszont arról is meg vagyok győződve, hogy szívesebben látod a birtokot egy Bernac, mint idegenek kezén. Fölteszem legalább, hogy anyád testvérétől nem fogod a tiszteletet és rokonszenvet megtagadni.

És most engedd meg, hogy egy jó tanácsot adjak neked. Tudod, hogy mindig republikánus voltam, de be kellett látnom, mily céltalan a végzettel szembeszállni s hogy Napóleon hatalma sokkal szilárdabb, semhogy meg lehetne rendíteni. S ha már így áll a dolog, gondoltam, én is az ő szolgálatába szegődöm, mert, hiába, aki farkasverembe jut, legokosabban teszi, ha együtt ordít a farkasokkal. Alkalmam nyílt olyan szolgálatokat tenni neki, hogy ma már igazi jó barátja vagyok s annak fejében, amit érte tettem, bármit kérhetek tőle, ő meg nem tagadja. Valószínűleg neked is tudomásod van arról, hogy ő jelenleg a hadsereggel Boulogne-ban táborozik, alig pár mérföldre Grosbois-tól. Ha e levél vétele után haladék nélkül visszatérsz hazádba, semmi kétség, hogy nagybácsid szolgálatainak elismeréséül kész lesz elfeledni apád ellenséges viselkedését. Igaz ugyan, hogy neved száműzve van még, de befolyásom a császárnál ezt könnyen rendbe hozza majd. Jöjj hát gyorsan, késedelem nélkül és teljes bizalommal.

Nagybácsid

C. Bernac”

Így hangzott a levél; de még sokkal jobban izgatott a külseje, mint a tartalma. Mindkét sarkába vörös pecsét volt nyomva s tisztán látszott, hogy nagybácsim a hüvelykujját használta pecsétnyomónak. A pecsétviaszon rajta voltak durva bőrének apró hullámos vonalai. Az egyik pecséten e két angol szót lehetett kibetűzni: „Don’t come!” (Ne jöjj!) Azt is lehetett látni, hogy a betűket valaki nagy sietséggel karcolta be a viaszba, de hogy férfi volt-e vagy nő, azt lehetetlen volt megállapítani. S most rám meredt ez a két szó, egy meghívásnak baljóslatú utóirata.

„Ne jöjj!”

Vajon e szavakat ismeretlen nagybácsim utólag karcolta be a pecsétbe, mivel a levél megírása után talán valami változás állt be terveiben? De akkor fölfoghatatlan, minek is küldte el egyáltalában a levelet! Vagy talán más valaki küldte az üzenetet, aki óvni akart attól, hogy a fölajánlott vendégszeretetet elfogadjam? A levél franciául volt írva, a figyelmeztetés angolul. Talán Angliában toldották hozzá? De hisz a pecséteken nyoma sincs a törésnek s így ki szerezhetett Angliában tudomást a levél tartalmáról?

S amint így eltűnődve a bárka szélén üldögéltem, s a széles vitorla suhogott a fejem fölött s a zöld hullámok zúgva zajlottak köröskörül, emlékembe idéztem mindazt, amit erről a nagybácsimról hallottam. Apám, ki Franciaország egyik legderekabb s legrégibb családjának sarja volt, felesége választásánál az erényt és a szépséget a rang fölé helyezte. S anyám soha egy pillanatra se adott neki okot, hogy tettét megbánja. Hanem testvére, az ügyvéd, - amint azt később megtudtam, - sok keserűséget okozott neki, a jólét napjaiban szolgai alázatossággal, a balsors idején pedig dühös gyűlöletével. Föllázította ellene parasztjait, úgyhogy családunk kénytelen volt az országból menekülni; később Robespierre pártjára állt, támogatta szertelen túlzásaiban, amiért aztán Grosbois-t, a mi birtokainkat, kapta jutalmul. Robespierre bukása után sikerült megnyernie Barras jóindulatát s minden egyes politikai fordulat után úgy viselkedett, hogy birtokait folytonosan tudta gyarapítani. Leveléből világos volt, hogy Franciaország új császára is kegyeibe fogadta. De hogy miért ajándékozta meg ezt az embert, akinek ilyen múlt állt a háta mögött, barátságával s hogy milyen szolgálatokat várhatott republikánus nagybácsimtól - ezek bizony oly kérdések, amelyekre képtelen voltam feleletet adni.

És most önök bizonyára azt kérdik tőlem, miért fogadtam el egy olyan ember meghívását, akit édesapám mindig bitorlónak és árulónak bélyegzett. Ma könnyebb e dologról beszélni, mint akkoriban. Tény az, hogy mi, akik már az új nemzedékhez tartozunk, úgy éreztük, hogy nehéz és terhes tovább folytatni a múltak keserű gyűlölködéseit. Az öregebb emigránsoknak, úgy látszik, az idők mutatója 1792-ben megállt; az ő lelkükbe kitörölhetetlenül vésődött be annak a rájuk nézve szomorú kornak minden szeretett és gyűlölt emléke. Valósággal beléjük égették azokat a tűzpróbák, amelyeket kiálltak. De mi, akik idegen országban nőttünk föl, megértettük, hogy azért a világ tovább forgott s új alakulások keletkeztek. Mi hajlandók voltunk az utolsó nemzedék gyűlölködő érzéseit kihamvasztani. A mi szemünkben Franciaország nem volt már a sans-culotte-ok és a guillotine véres tanyája, hanem igenis a háború diadalmas és dicsőséges királynője, akit mindenki támadott s aki mindeneket meghódított, akit irigyei és ellenségei annyira szorongattak, hogy fegyverbe hívó szavát elküldte még a távol idegenben szétszórt fiaihoz is és ezek kész örömmel siettek zászlói alá. S nem is annyira nagybácsim levele, mint ez a hívó szózat csalt át a La Manche-csatornán.

Régóta dobogott már szívem nehéz harcokban küzdő hazámért, de apám életében soh’se volt bátorságom ezt nyíltan bevallani, mert ő, aki Condé alatt szolgált s küzdött Quiberonnál, ezt gyalázatos árulásnak tekintette volna. De halála után immár mi okom se volt, hogy ne térjek vissza szülőföldemre. S honvágyamat még fokozta az, hogy Eugénia, - ki harminc év óta nőm, - éppúgy érzett és gondolkodott, mint én. Szülei - a Choiseul-család egyik oldalágának sarjai, - talán még mélyebb előítéletet tápláltak, mint apám. Aligha gyanították, minő érzések fogantak gyermekeik lelkében. Nem egyszer perdültünk táncra a kertben, örömünkben ujjongva, hogy a franciák győzelmét hozta a hír szárnyain. Az ódon, dísztelen ház egyik sarkán volt egy babérgallyaktól egészen elborított kis ablak; esténkint ott találkoztunk, ott simultunk egymáshoz annál melegebb bensőséggel, mennél jobban eltért gondolkodásunk a környezetünkétől. Szerettem vele elbeszélgetni ambícióimról s ő megerősített bennük lelkesedésével. S így minden rendben volt, mikor az idő elkövetkezett.

De apám halálán s nagybácsim meghívóján kívül volt még egy ok, mely Angliát elhagyni késztet. Ashford már nagyon is kezdett égni a talpam alatt. Az angoloknak - ezt el kell ismerni - becsületére válik az a nagylelkűség és vendégszeretet, melyet a francia kivándorlókkal szemben tanúsítottak. Közülünk nem volt egy se, aki ne őrzött volna egy-egy barátságos emléket a szigetországról és népéről. De minden országban vannak fennhéjázó és kötekedő emberek s bosszúságunkra akadt ilyen a csendes, álmos Ashfordban is.

Egy Farley nevű fiatal, Kent grófságból való nemes úrfi volt ez, akit az egész városban úgy ismertek, mint pöffeszkedő, duhajkodó frátert. Ha valamelyikünk összekerült vele, nem állhatta meg, hogy durván meg ne sértse s nemcsak a francia kormányra tett sértő megjegyzéseket, - utóvégre ez még menthető egy angol hazafinál, - hanem Franciaországra s minden franciára is. Nem egyszer tettünk úgy, mintha az inzultusokat nem hallottuk volna, de végre viselkedése tűrhetetlenné vált s föltettem magamban, hogy a legközelebbi alkalommal rendreutasítom és megleckéztetem.

Egy este többen ültünk együtt egy asztalnál a „Zöld ember” kávéházában s Mister Farley, akinek a bor már a fejébe szállt, egymásután szórta a franciákra válogatott és maliciózus kiszólásait. Közbe-közbe átpislogatott hozzám, lesve, hogy én azokat hogyan fogadom. „Nos, Monsieur de Laval, - kiáltott föl, odalépve asztalunkhoz s durva tenyerével vállamra veregetve, - egy tósztot akarok mondani; remélem, koccint és iszik velem. Poharamat Nelsonra emelem, akinek karja leverte a franciákat!” S gúnyosan reám nézett, vajon vele együtt fogok-e poharat üríteni. „Jól van, sir, - mondtam, - szívesen ürítem e poharat az ön tósztjára, ha ön is ürít egyet az enyémre.” „No hát akkor, rajta, igyunk!” S kiittuk a borunkat. „S most, monsieur, halljuk az ön tósztját.” „Előbb töltse meg poharát”, - szóltam én. - „Tessék, tele van már!” „No hát, iszom arra az ágyúgolyóra, mely azt a kart szétzúzta!” A következő pillanatban egy pohár vörös bor loccsant az arcomba s nem telt bele egy óra, párbajra álltunk ki. Átlőttem a vállát, s Eugénia, ki este izgatottan várt a kis ablaknál, babérlevelekkel övezte homlokomat.

A párbajnak nem volt semmi törvényes utójátéka, de azért a városban mégis kissé nehéz lett a helyzetem s így már eggyel több okom volt, hogy habozás nélkül elfogadjam ismeretlen nagybácsim meghívását, nem törődve a pecsétbe karcolt sajátságos utóirattal. Ha csakugyan nagy befolyása van a császárnál, mint ahogy állítja s ki tudja tőle eszközölni, hogy föloldja száműzetésemet, úgy ledől az egyetlen akadály, mely távol tart hazámtól.

Még sokáig ültem tűnődve a bárka oldalán, mikor álmodozásomból egyszerre csak kiragadott a hajós otromba keze, mely vállaimra nehezedett.

- No, master, ideje lesz már a csónakba szállni.

Én nem örököltem az arisztokraták büszke fölfogását, de sohasem feledkeztem meg a bizonyos helyzetekben szükséges arisztokratikus méltóságról. Szelíden letoltam a vállamról a hajós maszatos kezét és megjegyeztem, hogy még jó darab út választ el a parttól.

- Jó, én miattam tehet, amit akar, - szólt a hajós durván, - én bizony nem megyek közelebb. Ha tetszik, üljön a csónakba, ha nem, hát ússzon ki a partra.

Hiába mondtam neki, hogy megfizettem az árat, amit követelt. Arról persze mélyen hallgattam, hogy a pénzt, amellyel őt kifizettem, három de Laval-generáció kegyelettel őrzött órájáért kaptam, amely most egy doveri aranyműves boltjában fekszik.

- No hiszen, elég kicsi volt a bér! - zúgolódott a hajós. - Le a vitorlát, Jim... És most, uram, beszállhat a csónakba, vagy visszajöhet Doverbe, de biz’ én egy kábelhosszal se megyek közelebb Ambleteuse-höz evvel a széllel, amelyik úgy csapkod nyugat felől.

- Akkor hát mégis csak kiszállok, - szóltam én.

- Csak szálljon be bátran, ebbe’ bizony nem kell félteni az életét, - szólt a hajós. S oly arcátlanul nevetett a szemembe, hogy már-már fölemeltem a kezemet, hogy megfenyítsem. De aztán meggondoltam a dolgot, tudva azt, hogy az ember úgy is tehetetlen ezekkel a durva fickókkal szemben; legjobb, ha az ember rájuk sem hederít, mert, ha botot emel rájuk, nekik az a csúnya szokásuk van, hogy az öklükkel sújtanak vissza. S így az előny mégis csak az övék marad. De Chamfort marquis beszélte nekem, hogy mikor az emigráció idején először kötött ki Suttonban, s rendre akart utasítani egy neveletlen parasztot, ez a leckeadás egy fogába került. Nem tehettem egyebet, mint hogy szótlanul eltűrtem a paraszt gorombaságait és vállamat vonogatva, beléptem a kis csónakba. Mikor lenn voltam, a batyum utánam repült, - a de Laval-ok örökösének egész poggyásza, egész vagyona az a kis batyu volt!... A két matróz ellökte a csónakot s lassú evezőcsapásokkal közeledtünk a lapos part felé.

Minden jel arra mutatott, hogy viharos éjszakánk lesz, mert az a sötét felhő, amely elborította a lenyugvó napot, s nagy foszlányokra bomlott, eltakarta az égboltozat felét szemünk elől. Az izzó napgolyó mélyen lenn feküdt a szemhatáron a vad sziklahasadékok közt s olyan volt, mint egy égő tűzrakás, melyből hatalmas füstoszlop száll föl. A széles tengeren vörös fényszalag táncolt ide-oda libegve s benne a kis csónak ringva himbált föl s alá.

A két matróz majd az égre tekintett föl, majd hátranéztek a szárazföld felé s minden percben attól féltem, hogy vissza akarnak evezni a bárkához, még mielőtt kitör a vihar. El akartam vonni figyelmüket a közelgő vihartól s azt kérdeztem tőlük, micsoda fény az, amely föl-fölvillan jobb és balkéz felől a sötét ködben.

- Az ottan arra észak felé Boulogne, az meg ott dél felé Étaples, - felelte az egyik matróz udvariasan.

Boulogne! Étaples! Mily meghatóan csengett fülembe ez a két név! Gyerekkoromban nyaranta Boulogne-ban szoktunk fürdőzni. S most képzeletemben láttam magam, mint kis fiúcskát, ide-oda futkosva vagy szép illedelmesen tipegve apám oldala mellett, ki komolyan lépdelt a kavicsos homokban. Hogy csodálkoztam mindig, mikor láttam, hogy a halászok apám előtt lekapják a sipkát fejükről. Étaples! Innen menekültünk Angliába, ide jött utánunk a feldühödött tömeg, ki egészen a móló szélére; gyenge hangom összevegyült apám férfias hangjával, ki szidalmazta a tömeget, mert egy kő megsebezte anyám lábát s mi egészen oda voltunk a dühtől és a félelemtől. S íme, itt voltak újra gyermekéveim víg és bús tanyái s a két helység közt, beljebb, a sötétben, alig tíz mérföldnyire feküdt saját birtokom, Grosbois, a mi kastélyunk, ahol dicsően éltek és haltak véreim, jóval azelőtt, mikor néhányan őseim közül Normandiai Vilmossal átkeltek a tengeren, hogy meghódítsák a büszke szigetet. Mily vágyakozva néztek szemeim a partok felé, kutatva a sötétben, mintha a távolságon és ködön át is megláthatnák a vár kicsi, fekete tornyát!

- Bizony, uram, - szólt újra a matróz, - ez a darab part itt jól el van dugva, egészen elhagyott hely s már nem egyet segítettem át ide olyan magafajta uraságot.

- És minek néz engem? - kérdeztem.

- Ahhoz nekem semmi közöm, - felelte. - Szeri-száma sincs itt az olyan mesterségnek, amiről legokosabb nem beszélni.

- Azt hiszi talán, hogy összeesküvő vagyok?

- Hát ha már kimondta a szót, nem az én lelkemen szárad.

- Szavamat adom magának, hogy az nem vagyok!...

- Talán fogházi szökevény?

- Sem az egyik, sem a másik.

A matróz rákönyökölt az evezőre s amint közelebb hajoltam hozzá, láttam, hogy megnyúlt arcáról még nem tűnt el az a gyanakvó, gúnyos mosoly.

- Az se lehetetlen, hogy kém, a Boney kémje, - kiáltott föl a matróz hirtelen.

- Én? Kém? - szóltam a megbotránkozás és tiltakozás olyan hangján, amelynek minden gyanút el kellett oszlatnia.

- No hát akkor, akármi legyek, ha tudom, micsoda az úr. Mert annyit mondok, hogy ha kém, hát én ki nem viszem a partra; aztán mondhat és tehet a hajósgazda, ami neki tetszik.

- Ha éppen tudni akarod, én egy rossz szót se mondhatok Boneyra, - szólt most a másik matróz nyers, rekedt hangon. - Ő bizony mindig jó volt a szegény tengerészekhez.

Csodálkoztam ezen a beszéden, mert minden képzeletet fölülmúlt az az ellenséges érzés, amit Angliában az új francia császár iránt tápláltak s úgy a legfelsőbb, mint a legalsóbb néposztály egyesült az ő gyűlöletében; de a matróz hamarosan megadta nekem a kulcsot a maga politikájához.

- Ha az olyan magunkfajta szegény tengerész becsúsztathat egy kis kávét és cukrot a háztartásába s kicsempészhet egy kis selymet meg pálinkát, hát bizony azt Boneynak köszönheti. Ha már a kereskedőkről gondoskodtak, ideje volt, hogy már egyszer rákerüljön a sor a szegény tengerészekre is.

Eszembe jutott, hogy Bonaparte azért volt olyan nagyon népszerű a csempészeknél, mert az egész csatorna kereskedelmét átengedte nekik. A matróz tovább evezett a bal kezével, míg jobbjával a téglaszínű, hullámzó víz fölött a távolba mutatott.

- Ott van Boney maga, - szólt.

Napóleon Bonaparte! A mai nyugalmas korban élő nemzedék alig tudja elképzelni, hogyan hatott rám e néhány egyszerű szó. Alig volt tíz esztendeje, hogy először hallottuk emlegetni ezt az embert különös olasz nevével, melyet az angol nép röviden Boneyra változtatott; gondolják csak meg, hogy tíz év éppen elég arra, hogy egy közlegény altiszti rangra s egy irodatiszt vagy könyvelő a fizetésben ötven fonttal emelkedjék. Ő egy szempillantás alatt a semmiből a legmagasabb polcra jutott föl. Az emberek azon tűnődtek, hogy ki lehet s pár hétre rá már, mint Isten ostora, betört Itáliába, s Velence és Génua megsemmisültek ennek a sápadt, vézna legénynek csapásaitól. A katonákat a harcmezőn megfélemlítette, s túljárt az államférfiak eszén, kik a tanácstermekben tanácskoztak. Hallatlan energiával zúdult a Keletre s míg a népek azon csodálkoztak, hogyan tette meg Egyiptomot francia tartománynak, már vissza is tért Itáliába s másodszor is földre teperte Ausztriát. Még alig kelt szárnyra a hír, hogy megindult, már ott is termett a kitűzött helyen s ahová betette a lábát, ott az egyik győzelem követte a másikat, ott új szövetségek keletkeztek, a régi rend összeomlott, s a régi határok megszűntek. Hollandia, Szavoya, Svájc csak puszta nevek lettek a térképen. Franciaország elnyelni készült egész Európát. Császárrá tették ezt a tejfölösképű suhancot s ez a vékonydongájú tüzérhadnagyocska játszva morzsolta szét azokat a republikánusokat, akikkel szemben királyok s Európa legbüszkébb nemessége tehetetlenek voltak. Így aztán érthető, hogy mi, akik kortársai voltunk s akik nap-nap után hallottuk nevét újabb meg újabb diadalok kapcsán emlegetni, benne valami emberfölötti óriást láttunk, aki egész Európát beárnyékolta és fenyegette. S e percben, mikor az öreg matróz a víz fölött átmutatott a sötétlő part felé, s így szólt: „Ott van Boney maga!” - abban a balga hiszemben fordítottam arra felé tekintetemet, hogy valami gigászi alakot, valami rendkívüli teremtményt fogok megpillantani, aki baljóslatúan és fenyegetően lebeg a csatorna vizei fölött. Hisz’ még ma is, évek hosszú sora után, tudva azt, hogy elbukott, érezzük e nagy ember ellenállhatatlan varázsát; de mindaz, amit hallunk és olvasunk, nem adhat még halvány fogalmat sem arról, milyen hatalma volt e névnek, mikor viselője pályája fényes zenitjén állt.

A mi e pillanatban szemeim előtt megjelent, egészen más volt, mint az, amit gyermekes képzelődésem rajzolt: észak felé hosszúkás hegyfok nyúlt be a tengerbe, mely az alkonyi fényben éppen olyan szürkészöld színű volt, mint a szárazföld többi része; de amint a sötétség nőttön-nőtt, olyannak tetszett, mint az izzó vas, mely kialszik.

Az a sápadt, kísérteties fénysáv, mely e zord éjszakán kivillant és eltünedezett, a szerint, amint a csónak fenn himbált vagy belesüllyedt a hullámok ölébe, úgy hatott, mint valami izgató szuggesztió.

A sötétséget áthasogató vörös vonal úgy tűnt fel, mint egy óriási, félig kikovácsolt kardpenge, melynek éle egyenesen Anglia felé van szegezve.

- Mi az ott? - kérdeztem.

- Hát az, amit éppen az előbb mondtam. Boney egyik ármádiája van ott; az is meglehet, hogy ott van ő maga is. Amit az úr lát, azok az ő tábortüzei; egy tucatot is láthat ilyet fel egész Osztendéig. Az a fene Boney még képes volna arra is, hogy átjönne mihozzánk is, ha kiolthatná Lord Nelson másik szemét. De hát arra hiába fáj a foga s ezt jól tudja ő kelme.

- S hogy tudhatja Lord Nelson, hogy Boney mit csinál?

A matróz vállaimon át mutatta a nagy sötétséget s a szemhatár peremén három kis villogó fénygömböt vettem észre.

- Látja azt a sárkányt? Az őriz és vigyáz.

- Az Androméda, negyvennégy ágyúval, - tette hozzá a másik matróz.

Azóta sokszor elgondolkodtam azon a hosszúkás fénysávon s azon a három kis villogó fénygömbön: amaz ott húzódik végig a szárazföldön, ezek itt villognak a nyílt tengeren; két vetélytárs, amelyek farkasszemet néznek egymással; két nagyhatalom, az egyik a szárazon, a másik a vízen. S eltűnődtem a százados harcokon, melyek még századokig tarthatnak. És bár francia vagyok, nem tudom, vajon e harc eldőlt-e már? Mert olyan két nemzet vívja egymással, melyek közül az egyik napról-napra fogy s a másik gazdagon termi az új, fiatal és erős hajtásokat. Ha Franciaország elbukik, akkor kihal, míg, ha Anglia bukik el, nyelve, szokásai, vére és hagyományai hány törzsben élnek tovább a jövendő századok történetében?

A partra mindjobban ráborult a sötétség s a hullámok csapkodása a homokon mind erősebb és zajosabb lett. Szembe velünk látszott már a sziklákon zajló hullámok fehér tajtékja is.

Egyszerre csak egy hosszú, sötét csónak surrant ki a homályból, mintha csak egy pisztráng bukkant volna ki a kövek alól s egyenesen felénk tartott.

- Az őrség! - kiáltotta az egyik matróz.

- No, Bill, most baj lesz! - kiáltott föl a másik s nagy gyorsan elkezdett valamit a csizmájába gyömöszölni.

De alig ért a csónak oly közel, hogy a mienkét észrevehette, hirtelen, mint egy megvadult ló, ellenkező irányba csapott át és eltűnt oly gyorsan, mintha nyolc evezős hajtotta volna őrült sietséggel. A matrózok utána bámultak és letörölték homlokukról a verejtéket.

- No bizony, ezeknek a lelkét is nyomja valami! - szólt az egyik.

- Úgy látom, hogy ma éjjel ezen a parton nemcsak a mi szállítmányunk gyanús. De hát mi lehetett azon a csónakon?

- Vigyen el az ördög, ha tudom, mi volt. Én egy nagy csomag finom Trinidad dohányt beledugtam a csizmámba, mikor megláttam őket. Én már tudom, hogy néznek ki belülről a francia börtönök. Hadd őt kiszállni, Bill, most már minden simán fog menni.

Pár pillanat múlva a csónak csikorogva fúródott bele a kavicsos homokba. A batyumat kilódították a partra és én is kiszálltam. Az egyik matróz nekidőlt a csónak orrának, visszalökte, aztán beleugrott a csónakba, pajtása mellé, aki visszaevezett a mély vízbe.

Nyugat felé eltűnt már az ég utolsó pírja is. A viharfelhők beborították az ég felét és sűrű sötétség szállt le az óceánra. Mikor hátrafordultam, hogy utána nézzek az eltűnő csónaknak, éles, nedves szél csapott az arcomba. A vihar süvítő szele hasogatta a levegőt s a tenger tompán zúgva, morajlott.

Igy történt, hogy az 1805. év kora tavaszának egyik viharos estéjén, én, Louis de Laval, mint huszonegy éves ifjú, tizenhárom évi száműzetés után, visszatértem arra a vidékre, amelynek sok-sok ősöm századokon át dísze és támasza volt. Szülőföldünk rosszul bánt velünk; szolgálatainkat nevünk meggyalázásával, száműzetéssel és javaink elkobzásával jutalmazta. De e pillanatban minden feledve volt és én, az ősi de Laval-család új nemzedékének egyetlen sarja, leroskadtam térdeimre s miközben a tengeri fű illatát tele tüdővel szívtam be, ajkaim megilletődve csókolták hazám szent földjének kemény rögeit.

MÁSODIK FEJEZET
A sós mocsarak

Ha az ember férfiúvá serdült, szívesen pillant vissza a hosszú útra, mely már mögötte van s amely aranyos napfényben, itt-ott sötét árnyban pihen a völgy ölén. Ismeri már az út kanyarulatait, tudja, honnan indult ki és hová vezetett, tudja, hogy egy-egy forduló milyen ígéretet vagy fenyegetést rejtegetett - tisztán, világosan áll minden szemei előtt. Oly tisztán, hogy alig tud visszaemlékezni arra, mily sötétnek látta nem egyszer s mily sokáig tétovázott egyik-másik keresztút előtt. Csak nehezen tudja az egyes mozzanatokat elképzelni s úgy előadni, amint azok tényleg megtörténtek. De bár azóta sok-sok esztendő perdült le és sok minden történt velem, életem egyetlen eseménye sem vésődött be oly mélyen emlékezetembe, mint az a viharos este s még ma is, valahányszor tengeri fű átható, sós szaga csapja meg szagló érzékemet, úgy érzem, mintha ott járnék Normandia nedves, kavicsos homokján.