A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Zoje Stage: Baby Teeth

St. Martin’s Press, New York, 2018

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Zoje Stage

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-767-2

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Apukámnak, John Stage-nek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Örökké hálás leszek ügynökömnek, Sarah Bedingfieldnek, amiért a beérkezett üzenetei között rám talált, és a művemben meglátta azt, amit előtte senki más. Az ő szenvedélye valamelyest csillapította félelmeimet, hogy csak egy magányos küldetésben járó őrült vagyok, aki semmi értékest nem tud felkínálni. Fennhangon, tisztán érthetően azt mondta: „Látlak. Értem, amit mondasz.” És rögtön neki is látott, hogy eladja a könyvemet. Sarah, egy életre szóló öröm volt részt venni veled ebben a folyamatban.

Ugyancsak hálás vagyok Jennifer Weisnek a St. Martin’s Presstől, aki viszont rögvest nekilátott, hogy megvegye a könyvemet. A lelkesedésed és a történetembe vetett hited rengeteget jelentett nekem. Alázatra késztet, amiért a színfalak mögött annyian dolgoznak a nevemben, hogy a szavaim napvilágra kerüljenek. Köszönet Sylvan Creekmore-nak, Lisa Senznek, Jennifer Enderlinnek, Sally Richardsonnak, Tracey Guestnek, Brant Janeway-nek, Erica Martiranónak, Jordan Hanley-nek és Olga Grlicnek. Szintén köszönet illeti Francesca Bestet és mindenkit a Transwoldnél, akik oly készségesen és lelkesen csatasorba álltak.

Sokkal tartozom a Pitch Warsnak – különösen Brenda Drake-nek, de általánosságban a tágabb közösségnek is (főleg Nikki Robertinek, Heather Cashmannek, Michael Mammay-nek, Rachel Lynn Solomonnak, Rebecca Enzornak, Kellye Garrettnek és Kristen Lepionkának). Mentorom, Margarita Montimore volt az első, aki a munkámat kibányászta a kéretlen kéziratok kupacából, és következetesen jobban hitt benne, hogy író vagyok, mint én magam – köszönöm, hogy mindaddig nem hagyott békén, amíg a kéziratom a lehető legjobb nem lett. A te mentorkodásod előtt nem is nagyon értettem, mire való a mondatok átdolgozása, most viszont már tudom, hogy ott történik meg a csoda: jobb író lettem általad. Mentorált társaim, a ’16-os osztály nélkül (túl sokan vannak hozzá, hogy mind megnevezzem őket) nem tudtam volna végigcsinálni azt az őrült két hónapot – egyenként mindegyikőtöknek nagyon fogok szurkolni.

A Twitter íróközössége elképesztő információ- és biztatásforrásnak bizonyult. Rengeteg írótól annyi mindent tanultam – köszönöm mindnyájatoknak!

Köszönet előolvasómnak és kivételes tehetségű vezérszurkolómnak, Kim Chance-nek: írói pályánk más utakat jár, de annak nagyon örülök, hogy 2018 mindkettőnk számára a könyvünnep éve.

Akkoriban kezdtem el regényt írni, amikor a Monroe Fiókkönyvtár részmunkaidős alkalmazottja voltam a New York állambeli Rochesterben. Inspiráló volt annyi könyv – és annyi holdkóros között lenni. Köszönöm munkatársaimnak és barátaimnak, akik rochesteri életem szerves részét képezték, különösen Mary Clare Schegnek és Chris Price-nak.

Köszönöm Scott Keinernek, történetem legkorábbi változata korai bajnokának; elhitetted velem, hogy még lehet belőlem valami.

Köszönet őrangyalomnak, Manya Nelsonnak, aki ápolta a lelkemet, amikor beteg voltam, és gondoskodott róla, hogy legyen egy számítógépem, amelyen írhatok.

Köszönet Kathryn Markakisnak, aki úgy odafigyelt rám, mint soha egyetlen más orvos sem, és őrködött a józan eszem meg az egészségem fölött, hogy megvalósíthassam az álmaimat.

Köszönöm Eva Albertssonnak, hogy válaszolt a svéd nyelvhasználattal kapcsolatos kérdéseimre. Ha a svéd szövegeimben bármiféle hiba maradt, arról mind kizárólag én tehetek.

Köszönet apukámnak, John Stage-nek, aki tinédzser korom óta szinte az összes elnagyolt piszkozatra vevő volt, amit valaha is írtam. Sokáig tartott, mire felfogtam a Stephen Kingre vonatkozó célozgatásaidat, de szerintem végül mégiscsak leesett: gondoskodj róla, hogy az olvasók abba ne hagyják a lapozást! És köszönet anyukámnak, Ruth Stage-nek is. A szüleimtől örököltem a könyvek, a Smoky Mountains, a Grand Canyon, a fák-hegyek-égbolt meg a gondolatok és csodák tágas világának szeretetét. Nem mindig volt könnyű, de egy író számára valahogy épp a megfelelő neveltetésről gondoskodatok.

Legeslegjobb barátnőim, Lisa Ricci és Paula D’Alessandris nélkül élni sem tudnék. Lehet, hogy a színház közös szeretetével kezdődött, de annyiféle más irányba is fejlődtünk. Nagyon hálás vagyok az együtt töltött évtizedekért. Segítettetek azzá lennem, aki vagyok, és a mai napig ott vagytok nekem az élet győzelmeihez és viszontagságaihoz, komoly beszélgetésekhez és szeleburdi csínytevésekhez.

És végül, köszönet nővéremnek, Deborah Stage-nek – az egyedülállóan legfontosabb embernek az életemben. Amióta csak az eszemet tudom, részt vettél az eszmélésemben, megosztoztál velem a veszedelmeken, a butaságon, a felnőtté válás és az öregedés kalandjain. Az összes kreatív törekvésemet támogattad – jó néhányukban közre is működtél –, habár a fölött most szemet hunyunk, hogy ez a mostani a te ujjlenyomataid nélkül csusszant ki a világba („túl ijesztő”). Senki sincs, akivel szívesebben nevetnék, üldögélnék némán, társasjátékoznék, vagy bámulnám a csillagokat. Gyakran érzem ugyan magam elveszettnek ezen a világon, veled mégis mindig „otthon” vagyok.

Miközben már hosszú-hosszú évek óta írok és alkotok, ez a könyv hirtelen és váratlanul állt össze, és sorsfordító esemény lett. El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok érte.

HANNA

Lehet, hogy a gépek látják a szavakat, amelyeket ki sem mondott. Lehet, hogy ott világítanak a csontjaiban. Lehet, hogy ha a fehér köpenyes emberek felnagyítanák a képeket, meglátnák a gondolatait, kísérteties koponyáján úgy rajzolódnának ki, mint hegyek és vasútvonalak a térképen. Hanna tudta, hogy kutya baja. De anyuci azt akarta, hogy nézzék meg. Még egyszer.

A kórház alagsori helyisége tűk fenyegetésétől volt terhes, és úgy bűzlött, mint a méreggel töltött citromos cukorka. Kicsi korában félt a géptől. Most, hétéves fejjel megjátszotta az asztronautát. Az űrhajó pittyegve forgott, ő pedig leolvasta a koordinátákat, újraellenőrizte az útirányt. A kerek ablakon túl az aprócska Föld kihátrált a látómezőből, aztán a pislákoló csillagokkal együtt már tova is száguldott a sötétségben. Soha senki nem éri utol. Elmosolyodott.

– Maradj nyugton, légy szíves. Mindjárt végzünk… remekül csinálod.

A repülésvezető a monitorján figyelte őt. Az összes földi irányítót gyűlölte, a fehér köpenyükkel, a mézesmázos hangjukkal, a homlokráncolásba gyűrődő gyurmamosolyukkal együtt. Mind egyformák. Hazugok.

Hanna megtartotta magának a szavait, mert erőt adtak neki. Odabent megőrizték tisztaságukat. Anyucit és a többi felnőttet viszont árgus szemekkel fürkészte. Az ő szavaik döglött bogarakként potyogtak ki a szájukon. A ritka kivétel, mint apuci is, pillangókban beszélt, az ő színpompás suttogásától a lélegzete is elállt. Odabent egymást kergető, pattogó, elő-előtörő felkiáltások egész kis kaleidoszkópja örvénylett, teli csodákkal és kérdőjelekkel. Minták kavarogtak, és ő minden egyes titkos zsebbe kincset rejtett, részben elorzottat, részben találtat. Kislány korában megpróbálta kifejezni azt, ami benne volt. De a szavak üveggolyókként buktak elő. Értelmetlenül. Gügyögve. Még a saját fülének is kiábrándítóan. Pedig gyakorolta is, a szobája magányában, de a bogarak egyre csak potyogtak a szájából, ijesztő elevenséggel, és szétszaladtak a bőrén meg az ágyneműjén. Odébb pöckölte őket. Nézte, ahogy a csukott ajtaja alatt eliszkolnak.

A szavak, az örökké megbízhatatlan szavak senkinek sem voltak a barátai.

Ám ha őszinte akart lenni, volt még egy oka – hasznot húzott belőle. Az anyját megőrjítette a némasága. Szegény anyuci a kétségbeesés hosszú évei alatt nagyon is világossá tette, milyen rettentően szeretné, ha megszólalna. Rimánkodott neki.

– Kérlek, babám! Ma-ma? Ma-ma?

Apuci viszont sosem rimánkodott, ő nem zavartatta magát. A szeme kigyúlt, ha őt a kezébe vette, mintha valami szupernóvát látna. Egyedül ő látta őt olyannak, amilyen volt, így aztán neki mosolygott, és meg is kapta érte a jutalmat: puszikat és csiklandozást.

– Oké, meg is vagyunk – mondta a repülésvezető.

A földi irányítók megnyomtak egy gombot, mire a feje kicsusszant a gép óriási csövéből. Az űrhajó visszazuhant a Földre, ahol egyszeriben a rondaság kráterében találta magát. A hájpacnik is előbújtak – az egyik néni a kezét nyújtotta, hogy visszavigye őt anyucihoz, mintha ez valamiféle jutalom lenne.

– Nagyon ügyes voltál!

Micsoda egy hazugság. Ő semmi egyebet nem tett, csak túl korán tért vissza a Földre. Nyugton maradni gyerekjáték volt, a szótlanság pedig az ő természetes állapota. Hagyta, hogy a nő kézen fogja, pedig nem is akart visszamenni a rosszkedvű anyucihoz, egy másik fullasztó helyiségbe. Ő inkább a kórház végtelen folyosóin indult volna felfedezőútra. Azt játszotta, hogy egy óriási sárkány beleiben járkál. És amikor majd dühödt lángokat kezd okádni, azok katapultálják őt egy másik világba. Abba, ahová tartozik, ahol derék szablyájával keresztülszáguldhat egy sűrű, sötét erdőn, csatakiáltásával magához szólítva a többieket. A kegyencei pedig az ő vezetésével majd rohamra indulnak a nyomában. Suhintás, reccsenés, hörgés és döfés. Vért fog kóstolni a kardja.

SUZETTE

Hátul, ahol a vizsgálat közben összekócolódott, lesimította Hanna haját.

– Na, látod, nem is olyan vészes. Most majd meglátjuk, mit mond az orvos. – Kényszeredett mosolyától rángatózni kezdett a szeme. Mutatóujjával megnyomkodta a sarkát. Rémület karmolászta a bőre alatt, apró hasítékokat ejtve lelki egyensúlyán. Orvosi rendelők, kórházépületek: a kínzás intézményei. Súlyos kőtáblaként nehezedtek rá. Hanna a szék karfájára könyökölve ült, fejét a kezére támasztva, magába mélyedten, kifejezéstelen arccal, amilyenné a tévé előtt szokott válni. Suzette a bekeretezett fényképre pillantott, amely lánya figyelmét magára vonta. Vizenyős színű négyzetek. Hanna szemének mozgásából megpróbálta megtippelni, vajon azt számolja-e, hogy hány négyzet van összesen, vagy a hasonló színárnyalatok szerint szortírozza őket. Hanna úgy tett, mint aki tudomást sem vesz a mellette ülő Suzette-ről, ő pedig a szokásos szemrehányást olvasta ki abból, hogy Hanna nem hajlandó ránézni. Ennyi év után már nem tartotta számon a pillanatokat, amelyekért büntetésbe került.

Lehet, hogy Hanna még mindig haragszik rá azért, mert elfogyott a banán. Két öklével az asztalra csapott, és a csupasz müzlistáljára meredt. De az is lehet, hogy valami előző esti, múlt heti vagy hónapi vélt inzultust nem tudott neki megbocsátani. Hanna nem tudta, Suzette ellenezte, hogy becipeljék őt egy újabb CT-vizsgálatra – egyetlen röntgenbesugárzás 500-szorosára –, de aztán mégis engedett Alex kívánságának. A férje aggodalmai továbbra is abban a gyakorlatias megfontolásban gyökereztek, hogy valami esetleg mégiscsak fizikailag akadályozza a lánya verbális fejlődését. A férfi nem értette azt, amit az asszony, az pedig soha nem tudta neki elmondani, hogy mi is a baj valójában – hogy ez az egész egy tévedés: nem tud anyaként viselkedni; miért tűnt ez bármikor is jó ötletnek? Úgyhogy inkább ő is beszállt. Hát persze hogy újra megvizsgáltatja Hannát. Hát persze hogy tudniuk kell róla, ha valami fiziológiailag nem stimmel.

Szemügyre vette a lányát. Annyira hasonlítanak egymásra. A koromsötét haja. Azok a nagy, barna szemek. Bárcsak Alex szőkeségéből is örökölt volna valamennyit! Szép ruhát adott Hannára, vadonatúj térdzoknival és pántos cipővel. Suzette selyem ingruhát viselt, övvel lazán összefogva, hogy az alakját kiemelje, és olyan cipőt, amely egy vagyonba került. Tudta ő, hogy mindkettejük részéről butaság így kiöltözni egy orvosi vizsgálatra, de félt az olyan szituációktól, amelyekben megítélhették az anyaságát, és így azt legalább senki nem állíthatta, hogy a gyermeke elhanyagolt vagy beteges külsejű. Máskülönben meg Suzette-nek vajmi kevés lehetősége adódott arra, hogy a finomabb ruháit hordja, hiszen egész álló nap otthon kuksolt Hannával. Annak idején Alex irodai partijaira még kiöltözött, és imádta, ahogy a férfi kéjvágyó pillantása mindenhová elkísérte, miközben ő bort szopogatva cseverészett, élvezve a többi felnőtt ritka társaságát. De soha egyik bébiszitter sem jött el újra, és végül feladták a dolgot. Alex ugyan tapintatosan megritkította és lerövidítette az összejöveteleket, de akkor is. Hiányzott neki az a magától értetődő természetesség, amelyben Fionával, Sashával és Ngozival valaha része volt. Sosem kérdezte meg Alextől, hogy beszél-e róla a munkahelyén, vagy mindenki úgy tesz, mintha ő már nem is létezne.

Idegességében, hogy vajon mit mond majd az orvos – hogy fogja esetleg őt kritizálni –, izgatott ritmust vert Hanna karján. A lány elhúzta előle, és mivel a színes, szögletes fénykép továbbra is megigézte, leeresztette az állát. Suzette minden egyes testrészét túlságosan mereven tartotta – a keresztbe vetett lábát, a feszült vállát, az ökölbe szorított kezét. Hasának lágy része ettől tiltakozásképpen panaszosan nyöszörögve megcsavarodott, mire szétnyitotta az ujjait, és megpróbált ellazulni. Nyolc hete, A Műtét óta ez volt az első nagy kirándulása. Ezúttal laparoszkóposan végezték, így a gyógyulás felületi része gyorsabban zajlott, ő mégis arra kérte az orvost, hogy ott helyben ápolja le a borzalmas sebhelyet.

Mindig is zavarta a sebhely formátlan kanyonja, amely rézsút hathüvelyknyi mély, reszketeg vonalat húzott a köldöke jobb oldalán. Alex kötötte az ebet a karóhoz, hogy ez hozzátartozik a szépségéhez, az erejéhez. A túlélés nyoma, a tinédzserkorában elviselt szenvedésé. Kellett is neki emlékeztető azokra a magányos, undorító évekre, a benne rejtőző ellenségre vagy a tulajdon anyja halálos közömbösségére. A helyzet úgy állt, hogy az az első műtét tizenhét éves korában olyan félelmet ültetett el benne, hogy mindaddig visszautasította Dr. Stefanski újabb kimetszésre vonatkozó javaslatát, amíg fenn nem állt a veszélye annak, hogy perforálódnak a belei. A szűkület kezdetben csak enyhe fájdalmat okozott, mire lecsökkentette az étrendjében a rostanyagokat. Arra számított, hogy a drasztikus gyógyszeres kezelés – egy injekcióval beadható biológiai terápiás szer révén – majd megszünteti a Crohn-betegség legsúlyosabb tüneteit. És így is lett. De ahogy a gyulladás elmúlt, a belében lévő elkeskenyedés körül hegszövetek alakultak ki.

– Ne vegyen ki túl sokat! – győzködte a sebészt, mintha az kirabolni készült volna őt, nem pedig az egészségét helyreállítani.

Alex megcsókolta a kifehéredett bütyköket a kezén.

– Minden rendben lesz, älskling, sokkal jobban fogod magad érezni, és sokkal többet fogsz tudni enni.

Igen, indokolt felvetések. Csak ne félne olyan vigasztalhatatlanul attól, hogy ha nagyon sok vékonybelétől fosztják meg, akkor attól az elidegeníthetetlen jogától is megfosztják, hogy vécébe szarjon, mint a normális emberek. Másoknál ez mindennapos – ileosztómával és hasukhoz erősített zacskóval élnek. Ő viszont nem tudna. Nem tudna. Már a puszta gondolatától is elkezdte rázni a fejét, amíg Hanna össze nem rándult, és olyan mogorva, szúrós szemmel nézett rá, mintha máris bebüdösítette volna a helyiséget.

Suzette újra erőt vett magán, annyira legalábbis, hogy ezt a lánya is észrevegye. De elméje sötétjében folyt tovább a színjáték, a műtétje óta eltelt hetekben immunis lévén a csak valamelyest is vigasztalóbb kikapcsolódási formákra.

Mi van, ha megint sipolya lesz?

Ez az, ami azóta kísérti nap mint nap, hogy a beavatkozás ütemezésébe beleegyezett. Legutóbb nagyjából hat héttel a sürgősségi kimetszés után alakult ki. Egy nap arra ébredt, hogy úgy érzi magát, mintha egy téglán aludt volna, csakhogy a dudor a tulajdon pocakjában volt, egy lavórnyi szennyvíz, amelyet muszáj volt lecsapolni. Most már nyolc hét telt el A Műtét óta, úgyhogy talán csökkent a veszély. Alex a maga szokásos „nem lehet mindent egyszerre” közhelyeivel jött. Dr. Stefanski azt mondta, nem, nem, folytassa csak az injekciózást, a gyulladásos markerei alacsonyak. Gondolataiban azonban a színfalak mögött ott ólálkodott a nedvedző trutyi meg a szar, és mi van, ha Alexnek is el kell játszania a szerepet, amelyet az anyja játszott, a pesztráét, aki az összemocskolt zacskót cserélgeti egy soha be nem gyógyuló sebben…

Gondolatait a vizsgáló ajtaján felhangzó szapora kopogtatás űzte el. Néha egy orvos jelenlétében csak még tovább súlyosbodott a traumája, de ez most Hanna miatt jött, nem miatta. Ő pedig jó anyaként volt jelen, aggódó anyaként, ellentétben a sajátjával. Tenyerét bizsergő hasára szorította, és mosolyt erőltetett magára, miközben az új orvos beviharzott, őszebben, mint a legutóbbi. Szemöldöke nyírásra szorult, és Suzette-nek nehezére esett tartani vele a szemkontaktust, annyira kilátszott az orrszőre.

– Mrs. Jensen. – Kezet rázott vele.

Ő is úgy ejtette a nevét, ahogy mindenki más, helytelenül. Ez őt nem zavarta annyira, mint a svéd születésű Alexet, aki még az Egyesült Államokban eltöltött tizenkilenc év után sem tudta elfogadni, hogy az amerikaiak szájából egy J soha nem fog úgy hangzani, mint egy Y. Az orvos leült a támlátlan görgős székre, és a számítógépen behívta Hanna leleteit.

– Semmi változás ahhoz a felvételhez képest, amelyet… Mikor is csináltak? Két és fél éve? Se a koponya, se az állkapocs, se a torok, se a száj nem mutat rendellenességet… vizsgálat alapján sem, és a felvételen sem. Úgyhogy ez remek, igaz? Hanna egészséges kislány. – Hanna elfordított feje felé mosolygott.

– Szóval… Nincs semmi…? – Igyekezett nem olyan csalódott hangon megszólalni, mint amilyennek érezte magát. – Már az első osztályt kéne befejeznie, de még csak iskolába se küldhetjük, ha egyszer nem beszél. Mi nem érezzük úgy, hogy speciális osztályra lenne szüksége… okos kislány, én tanítom őt otthon, és nagyon okos. Tud olvasni, számolni…

– Mrs. Jensen…

– De nem fog neki jót tenni… nem tesz neki jót, ha ennyire elszigeteljük. Nincsenek barátai, a kortársaival nem hajlandó kommunikálni. Mi igyekszünk őt támogatni, bátorítani. Valamit muszáj tennünk, valamit, ami segít neki…

– Ismerek egy kitűnő logopédust, ha Hannának gondjai vannak…

– Logopédussal már próbálkoztunk.

– …rengeteg minden kivizsgálható. Verbális apraxia, szemantikai pragmatikus nyelvi zavar… – Végiggörgette a kislány online kórlapját, keresett valamit. – Esetleg auditív feldolgozási zavar, habár erre atípusosan viselkedik. Elvégezték már ezeknek a vizsgálatoknak bármelyikét?

– Már minden vizsgálaton túl vagyunk. A hallása remek, izomgyengesége nincs, kognitív zavarai nincsenek. Én már nem is tudom követni a rengeteg vizsgálatot, de ő elviseli őket, mintha szórakozna is rajtuk… de meg nem szólalna.

– Nem? – A doktor szembefordult Suzette-tel.

– Nem. Nem megy neki. Nem is tudom. Ez… Pedig igyekszünk rájönni.

Suzette fészkelődni kezdett, miközben az orvos túlképzett figyelme hol ide, hol oda csapongott kettejük közt. Tudta, hogy mit lát: a lányt, aki beleveszett a saját fejébe; az anyát, ezt a gondosan ápolt, de pattanásig feszült szerencsétlenséget.

– Azt mondja, tud írni-olvasni? Úgy tudnak vele kommunikálni?

– A válaszokat beírja a munkafüzeteibe, de ez mintha nem érdekelné. Tudjuk, hogy érti. De amikor arra kérjük, hogy írja le, amit gondol, vagy amit szeretne… bármilyen jellegű tényleges kommunikációra kérjük… Nem, így sem szól hozzánk. – Összefűzött ujjai megfájdultak, és amikor lepillantott rájuk, kissé meglepődött azon, hogy milyen erővel csavargatja őket. Megragadta az erszénye pántját, és inkább azt kezdte el szorongatni. – Zajokat tud kelteni… szóval tudjuk, hogy talán más hangokat is ki tudna adni. Morogni tud. Meg visítani. Dalocskákat dúdolni.

– Ha arról van szó, hogy valamit elutasít… A nem hajlandó másféle orvost kíván, mint a nem tud.

Suzette érezte, hogy elvörösödik, mintha a torkához kapta volna a kezét, hogy kiszorítsa magából a szuszt.

– Én… mi… nem tudjuk, mitévők legyünk. Ez így nem mehet tovább. – Levegő után kapkodott.

A doktor összekulcsolta a kezét, és együtt érző, bár ferde mosolyt villantott rá.

– A viselkedési zavarokat éppolyan nehéz lehet kezelni, mint a fizikaiakat, talán még nehezebb.

Az asszony bólintott.

– Folyton azon tűnődöm… Valamit rosszul csinálok?

– Ez feszültséget okoz egy családban, én megértem. Talán legközelebb megpróbálkozhatnának… tudnék ajánlani egy gyermekpszichológust. Pszichiátert nem ajánlanék, amíg nincs meg a diagnózis. Ők manapság minden további nélkül írogatják a recepteket, vele viszont talán átrághatnák a dolgokat.

– Igen, az jó lenne, köszönöm.

– Majd az önök biztosítóján keresztül küldök beutalót… – Visszafordult a számítógéphez.

Suzette az erszénye pántján lévő csomókat bogozgatta, kissé beleszédült a megkönnyebbülésbe. Hanna füle mögé dugta a lánya egy hajtincsét.

– Igyekszem elkerülni a toxikus dolgokat – mondta az orvos görnyedt hátának. – Nem mintha az összes gyógyszer toxikus lenne, de ahogy maga is mondta, a társadalom minden további nélkül bármire talál tablettát, a mellékhatások nem számítanak. De ha ez nem egy fogyatékosság… Valami organikus megoldás, ez jól hangzik. – Hannához fordult. – A végére fogunk járni. Kerítünk valakit, akivel talán szóba állsz.

Hanna rácsapott Suzette matató kezére, és vicsorogva csücsörített. Suzette figyelmeztető pillantást lövellt feléje, majd a doktorra sandított, hogy meggyőződjön róla, semmit sem látott.

Hanna talpra szökkent, a karját keresztbe fonta, és az ajtó elé állt.

– Egy perc, és készen vagyunk. – Suzette úgy intézte, hogy a hangja végtelenül türelmesen csengjen.

A doktor visszapördült az ülőkéjén, és elmosolyodott.

– Egy cseppet sem hibáztatlak, ifjú hölgy, ha egyszer egy ilyen verőfényes napon bezárnak ide a rendelőbe. – Vele együtt Suzette is felállt. – A beutalóra néhány napot alighanem várni kell majd, utána viszont már közvetlenül dr. Yamamotóval tudnak egyeztetni. A doktornő fejlődéslélektanra specializált gyermekpszichológus, remekül ért a gyerkőcök nyelvén, nagyon rutinos. És remélhetőleg Hanna is megtalálja vele a hangot. Távozáskor az összes információt kinyomtatják önöknek.

– Nagyon szépen köszönöm.

– Talán még iskolát is tud majd önöknek ajánlani.

– Tökéletes. – A lányára nézett, akinek dühös tekintete nem érte meglepetésként. Rossz magaviselete révén Hanna eddig három óvodai kiscsoportból és két nagycsoportból utáltatta ki magát. Suzette már kezdte azt hinni, hogy kettejük anya-lánya kapcsolata csak akkor fog megjavulni, ha majd némi távolság lesz köztük – ha Hanna már iskolába jár. Márpedig Suzette azt szerette volna, hogy megjavuljon a kapcsolatuk. Már belefáradt az üvöltözésbe, hogy „Hanna, hagyd abba!”, és talán nem is kellene üvöltöznie, de számtalan – apróbb-nagyobb – oka volt rá, amiért meg kellett tennie. A szobanövények összes levele letépkedve. Minden egyes kilógó cérnaszál kihúzkodva, nem érdekes, mi feslik fel tőle. Koktélkeverés narancsléből és körömlakklemosóból. A házuk üvegfalának labdával való hajigálása. Úgy meredni rá, hogy közben se pislogni, se moccanni nem hajlandó. Kihegyezett ceruzák dartsnyilakként való dobálása a szobán keresztül. Hannának kreatív módszerei voltak önmaga szórakoztatására, amelyek zöme tűrhetetlennek minősült.

Ha egyszer az orvos megerősítette, hogy fizikailag minden rendben van, akkor – önnön egészsége és józan eszének megőrzése érdekében – ideje volt meggyőzni Alexet, hogy muszáj keresniük Hannának egy iskolát. Másvalakinek talán majd sikerülni fog az, ami neki nem: megregulázni a kislányt. A férje felé nem fogalmazhatja meg úgy, hogy égető szüksége van arra, hogy legyen ideje és tere önmagára, nem állíthatja be úgy, mintha ez az egész csak róla szólna. A férfi jelenlétében Hanna egész aranyosan viselkedett, és Alex gyakran bolondozást látott abban, amiben ő gonoszkodást, a provokatívabb bohóckodásait pedig az intelligenciának tudta be. Folyton elsiklott önnön képmutatása fölött, mindazon dolgok fölött, amelyeket normálisként állított be, miközben a kislány koraérettségén ujjongott. Tehát így fog érvelni: a tehetséges Hanna unatkozik, több ingerre van szüksége, mint amennyi otthon éri.

Akár így, akár úgy, de nem fogja hagyni, hogy Hanna továbbra is szétzilálja az életét.

Kéz a kézben néma versengést folytattak, hogy melyikük bír erősebben szorítani, miközben kifelé menet Suzette odamosolygott az ápolónőkre.

HANNA

Anyuci néha polip volt, éles pengével mindegyik kezében. Hanna szemében úgy tetszett igazságosnak, hogy amikor anyuci megsebzi a szívét, vagy azt érezteti vele, hogy ő egy undorító szipirtyó, olyankor neki képesnek kell lennie rá, hogy visszaadja a bántást. Nem tetszett neki, ahogy dr. Hernyó Szemöldök végigtapogatta őt a röntgensugaraival, hogy megpróbáljon rájönni, mi baja. Nem tetszett neki, ahogy anyuci beszélt róla, mintha ő egy selejt lenne. Hitvány. Értéktelen. És ami még rosszabb, az egész egy színjáték volt. Anyuci csak valami jó indokot akart találni rá, hogy őt visszaadja. Egyszer már látott tőle ilyet, egy áruházban álltak sorban.

– Ez itt hibás… visszakaphatom a pénzemet?

Tudta, hogy anyuci meg akar tőle szabadulni; folyton ott próbálta hagyni valahol. Az iskola is csak erről szólt, habár Hannának más oka is volt az ellenkezésre. A zajok. A falánk gyerekek. A mindent átható vörös pánik, hogy az embernek nincs saját tere. Négyéves korára már anyuci többi trükkjét is kiismerte, például a bébiszittereket. Elfogadhatatlan dolog volt; anyuci megbukott a vizsgákon, nem tudta bizonyítani anyai szeretetét. És minél többször bukott meg, Hanna annál több alkalmat igyekezett neki kínálni a jóvátételre. Pedig még kettejük háborús játékainak szabályaiban sem volt mindig biztos. Amikor pedig elkezdte törni a fejét, nem igazán emlékezett rá, hogy melyikük kezdte.

Abha. Ő volt az utolsó gyerekcsősz. Hanna örökké emlékezni fog a nevére, mert az apuci szülőföldjéről való ABBA zenekarra emlékeztette. Apja szívesen énekelte neki a „Dancing Queen” című számot, miközben a karjában tartva pörgette-forgatta és ide-oda ugrabugrált vele. Abha volt a ludas. Hanna már azelőtt majd felrobbant, hogy a lány egyáltalán becsöngetett volna. Ő ki akarta csípni magát, hogy elmenjen a partira, és ott apuci barátai rámosolyogjanak, és szépeket mondjanak neki, amiktől úgy érzi majd magát, mintha buborékokkal lenne teli. Nem pedig otthon maradni, elfeledetten, egy újabb gülüszemű idegennel.

Emlékezett rá, hogy lábujjhegyen beosont anyuci szobájába. Amikor meglátta őt a fürdőszobában, ahogy ott állt a tükör előtt egy olajosan fénylő ruhában, négykézlábra ereszkedett, és átmászott az ágy anyuci felőli oldalára. Nem ez volt Hanna első kémkedő-fogolyszerző küldetése. Ismerte anyuci összes szokását, például azt, hogy mindig felöltözés előtt választotta ki az ékszereit, aztán úgy hagyta ott őket az éjjeliszekrényen heverve, mint valami elveszett kincset. Anyuci egy pár szikrázó kis karika fülbevalót és egy finom láncon fityegő, úszómedence-színű ékkövet tervezett viselni.

Hanna lekapta az éjjeliszekrényről a fülbevalót, és átsurrant vele a szobájába.

Nem volt sok ideje – anyuci úgy festett, mint aki már szinte indulásra kész –, így aztán a fülbevalót bedugta a Mungo hátán lévő kis lyukon. Mungo egy nagyon-nagyon öreg kitömött majom volt, aki imádott segíteni ezt-azt eldugni Hannának. Gyorsan átöltözött a csillámló levendulaszín ruhájába. Egy icipicit kicsi volt rá, egy ideje már nem hordta, de ez volt a legdíszesebb darab a szekrényében.

Amikor a szülei hálószobájába visszaszökdécselt, anyuci még mindig a fürdőszobában volt, és a lelógó jégkristályoktól csillogó, hóbucka alakú mosdókagylónak dőlve éppen a szempilláját festette. Hanna bekeringőzött, és fodros ruhaszegélyét fogva párszor megpördült. Még mindig nagyon csinos ruha volt, még ha vállban egy kissé szűk is.

– Azt hittem, a pizsamádat veszed föl. – Anyuci tükörképe torz félszemmel meredt rá.

Hanna szökellt egy kicsit, majd anyucira mutatott. Gyerünk, gyerünk, gyerünk, hajtogatta magában.

Anyuci visszagyömöszölte a tubusba a kefét, és feléje fordult. Hanna biztosra vette, hogy észre fogja venni, milyen remekül fest, annyira káprázatos és felnőtt, és készen áll a partira. Felvihogott, mert az jutott eszébe, apuci hogy fogja majd körbevinni, miközben azt mondja, hát nem gyönyörűen mutat az én mókuci lányom?

– Egyszer már megmondtam. És apuci is elmondta reggel. Ez nagyoknak való, nem lesz ott egy gyerek se, és csupa olyasmit szolgálnak fel, amit te nem eszel, és nem iszol. És nemsokára le kell feküdnöd. Bármelyik pillanatban itt lehet a bébiszitter…

Hanna hátrahajtotta a fejét, és tiltakozásképpen kotkodácsolni kezdett. Amikor anyuci kimasírozott, csillogó ruhája szegélyét markába szorítva ő is utánasündörgött. Ez nem igazság. Anyuci egész nap csak ide-oda libegett – ezt még a parti előtt meg kell csinálnom, anyucinak át kell öltöznie a partira –, annyira nyilvánvaló volt. Csak úgy csicsergett, amikor a bébiszitteres céggel egyeztetett, meg amikor apucit kérdezgette: Nem kérsz valamit? Vegyek még föl valamit? Hanna kénytelen volt egyedül megvacsorázni, miközben anyuci a kis földszinti fürdőszobában állt, és a haját tűzte fel. Anyuci egész nap csak ezt akarta. Hogy ne kelljen rá gondolnia. Hogy itt hagyhassa.

Hanna kinyújtotta a kezét, és hagyta, hogy az ujjbegyei suttogják el a vágyát, finoman, anyuci pucér karján. Ő így szokta mondani azt, hogy „légy szíves”. Könnyek szorították el a torkát.

De elkésett. Anyuci az éjjeliszekrényét bámulta.

– Hol a fülbevalóm? – Miközben a tekintetével még kutakodott, felcsatolta a kis nyakláncot. A ruháját felráncigálva leguggolt, és végigkukucskált a padlón, a kezét is végigfuttatta rajta, hátha láthatatlanná vált a fülbevaló. Amikor anyuci ránézett, a szemük egy szintben volt.

– Te vetted el a fülbevalómat?

Hanna nem mozdult. Még csak nem is pislogott.

– Abban gyémánt van. Drága ajándék volt a… Te vetted el?

Megszólalt a csengő.

Anyuci felállt. Ahogy levegőt vett, ki-be járt a pocija, miközben lebámult rá.

– Hanna, légy szíves. Legutóbb az csak… Az semmit sem ért, de… Kérlek.

Semmi mozgás. Semmi pislogás.

Újra megszólalt a csengő.

Anyuci fújt egyet, és kimasírozott. Hanna a nyomába eredt. Lehet, hogy anyuci kijön a sodrából, és elküldi a bébicsőszt, aztán szétszedi a házat, hogy megtalálja a fülbevalót. Micsoda látvány lenne, ahogy anyuci felfordulást csinál! Hanna pedig majd „megtalálná”, és visszaadná neki. És anyuci annyira boldog lenne, hogy magával vinné Hannát a partira.

Sötét, fényes ruhájában anyuci úgy mozgott, mint valami törni-zúzni kész hullám, amint éppen leömlik a lépcsőn a bejárati ajtó felé.

– Helló, kösz szépen, hogy eljött… Suzette vagyok, ő Hanna.

– Szia, Hanna, Abha vagyok. – Egyenes fekete haja hirtelen zuhatagban omlott a vállára, ahogy lehajolt, hogy Hanna arcába mosolyogjon.

– Jöjjön be. Még nem beszél…

– Szobatiszta? – kérdezte beljebb lépve Abha.

– Ó, igen.

Hanna úgy bömbölt, mint az oroszlán, amelyik tüskébe lépett. Ez a hülye Abha még megkeserüli, hogy babának nézte; négyéves.

Anyuci megmutatta neki a konyhát – szolgáld ki magad –, meg a tévé távkapcsolójának a működését – ha netán meg akarnál nézni valamit.

– Van egy kis tanulnivalóm, ha Hanna már ágyban lesz.

– A Pittre jár? – kérdezte anyuci.

– Igen, harmadéves vagyok.

Hanna az emeletre is követte az idegenvezetést, és közben egyre kiábrándultabb és morgósabb lett. Világos, hogy anyucinak továbbra is az a szándéka, hogy itt hagyja őt a bébiszitterrel, még ha nem találja is meg a gyémánt fülbevalót.

– Hanna esetleg majd egy kicsit balhézni fog, hogy a mi szobánkban akar aludni… más bébiszitterekkel is próbálkozott már vele… pedig tudja, hogy a saját ágyában kell aludnia. – Anyuci felkattintotta a villanyt Hanna szobájában. – Miután én elmentem, még vagy negyedóráig nézheti a tévét, aztán fel kell jönnie lefeküdni. Olvashat neki valami könyvet.

– Hanna mintha királykisasszonynak öltözött volna… te egy királykisasszony vagy?

Ez egy partiruha, te agyhalott.

– A párnája alatt van a tiszta pizsamája.

Abha Hanna felé nyújtotta a kezét.

– Akarsz egy kicsit tévézni? Milyen műsorokat szeretsz?

Anyuci vezetésével lementek a földszintre, és közben Hanna nem fogta meg Abha kezét.

– Tudja, hogy milyen csatornákat szabad néznie. A mobilszámaink ott vannak a hűtőn…

Hanna előreszaladt, és felugrott a kanapéra. Hallotta, hogy egy kicsit megrepedt a ruha, na és akkor mi van – majd megmutatja apucinak, ő pedig azt fogja mondani, hogy ideje újat venni. Megnyomta a pici gombokat, amelyek a nagy tévét irányították… De anyuci még nem végzett az Abhának szóló mondandójával.

– Ööö, azt kértem az ügynökségtől, hogy olyasvalakit küldjön, aki igazán tapasztalt, mert Hanna – a szoba másik feléből elkapta Hanna pillantását – rakoncátlan tud lenni. Csak biztosra akarok menni, hogy maga tényleg…

– Ne izguljon. Újraélesztésre is ki vagyok képezve, tudom, hogy kell ellátni egy fuldokló gyereket. Egy évig én voltam a dadusa egy kétéves ikerpárnak, nővér vagyok, kishúg vagyok, nagynéni vagyok… egész életemben gyerekek között voltam.

– Rendben van, csak nem szeretném, hogy maga… Meggyűlhet vele a baja, mert nem beszél. Úgyhogy legyen szíves, hívjon fel, ha a dolgok… Nyugodtan felhívhat bennünket.

– Hívni fogom, ne aggódjon.

– Jó éjt, babám! Légy jó! – Anyuci csókot dobott neki, amely még azelőtt elpárolgott, hogy elért volna hozzá a kanapén. – Miért nem mész, és veszed föl tévézés előtt a pizsamádat? Biztos, hogy nem tudod, hol a fülbevalóm?

Hanna felhangosította a televíziót, de még így is hallotta, amikor anyuci elment, és az ajtó becsapódott mögötte. Abha leült mellé, Hanna pedig alig bírta megállni, hogy meg ne rángassa a hosszú haját. A bébiszitter rámosolygott, de Hanna válaszul csak villámló szemekkel nézett rá. Mígnem a pocijába nyilalló görcs meg nem ajándékozta a legcsodálatosabb ötlettel.

Felpattant, átugrott a kanapé támláján, és rohant föl az emeletre.

– Átöltözöl pizsibe? – kérdezte Abha.

Hanna vigyorogva bólintott, már alig várva, hogy végrehajtsa a tervét.

Mire a szobájába ért, már félig ki is bújt a ruhájából. Ott lehajította a padlóra.

Egy perc múlva már a fürdőszobája küszöbén állt, lábára eresztett bugyival, és elkezdett nyöszörögni. Biztos, ami biztos, egyet-kettőt sikoltott is, ha Abha netán nem hallaná meg a televíziótól.

A megrémült bébiszitter feltámolygott a lépcsőn, Hanna pedig gondoskodott róla, hogy abba ne hagyja a bömbölést, pedig legszívesebben kacagott volna, miközben Abha észlelte a problémát: a pisitócsát meg a kakikupacot, ami a padlón maradt utána.

– Jaj, ne, baleset ért?

Hanna még mindig zokogva bólintott.

– Majd mindent szépen feltakarítunk, semmi baj. – Abha azonban elfintorította az orrát, amiből Hanna tudta, hogy gusztustalan a mocsok. Megérdemli, amiért azt hitte róla, hogy esetleg nem szobatiszta.

Hagyta, hogy Abha letisztogassa és felöltöztesse lefekvéshez, pedig egyedül is boldogult volna. Egyik lábát a másikra téve a folyosó korlátjának támaszkodott, nem akarta elszalasztani Abha technikáját, amellyel a pisit-kakit feltakarítja. Anyuciról tudta, hogyan csinálná – látta is őt egyszer, amikor neki, kettőkor, indokolt módon nem sikerült idejében eljutnia a bilire. Anyuci az összes mosdókagyló alá dugott kesztyűt meg tisztítószert, de Abha ezt nem tudta.

Abha csípőre tett kézzel állt, és a lehetőségeit mérlegelte.

– A spriccelőket meg a szivacsot a konyhában tartja anyukád?

Hanna bólintott, és beszívta az ajkát, nehogy elvigyorodjon. Még a végén kiderül, hogy nem is lesz ez olyan rossz este. A bébicsősz után lopódzott, akinek minden mozdulata izgalommal töltötte el.

Abha az összes ezüstös gyűrűjét lehúzta, és a konyhapultra tette őket. Hanna érdeklődését annyira felkeltették, hogy Abhát már szinte észre sem vette. Bólintott, ha kérdezett tőle valamit, és hagyta, hogy a bébiszitter egyedül menjen vissza az emeletre a papírtörlőivel, a kesztyűjével meg a tisztítószereivel.

Négy gyűrű volt ott, a maga módján mind csábító. De végül a legkisebbet választotta, amelynek fonott karikája közepén egy vöröses kő volt. Tudta, hogy Abha később azt fogja kérdezni tőle, hogy „mi lett a gyűrűmmel?”, neki pedig nem hiányzott még egy nem-pislogós-nem-moccanós menet, így aztán inkább a lefekvés mellett döntött. De előbb eldugta a távkapcsolót, hogy Abha egész éjjel lármás rajzfilmeket legyen kénytelen nézni.

Mire felért a lépcsőn, a mocsok már eltűnt, Abha pedig négykézláb súrolta a padlót. Hanna ásítozva a szobája felé indult.

– Lefeküdni készülsz?

Na, ja.

– Csak befejezem ezt, és megyek, ágyba duglak.

Mielőtt becsusszant az ágyba, újabb kincset ajánlott fel Mungónak megőrzésre. Hallotta, ahogy a szomszédban Abha a kezét súrolja a zubogó víz alatt. Amikor pár perc múlva bejött, és keze fejét Hanna homlokára tette, az egy kissé még nedves volt.

– Jól érzed magad? – kérdezte. Hanna bólintott. – Helyes. Akarod, hogy mesét olvassak?

Hanna megrázta a fejét. Csak apucitól szerette, ha felolvas neki. De az arcára mutatott, az egyikre, aztán a másikra, hogy Abha adjon neki jóéjtpuszit.

Cupp.

– Szép álmokat!

Cupp.

Amikor Abha újra felült, Hanna megmarkolta egy vastag hajtincsét. Olyan erősnek látszott, hogy talán még hintázni is lehetne rajta. Próbaképpen egy kicsit megrángatta.

– Hé!

Abha megpróbálta kiszabadítani a haját, de Hanna nem engedte; mindkét kezével belecsimpaszkodott.

– Mit csinálsz?

Hanna csak bámult rá, arcán elégedett mosollyal.

– Most már föl kell állnom.

Hanna azonban nem engedett a szorításából.

– Hanna… – Abha megpróbálta lefeszegetni az ujjait, de ettől Hanna csak még erősebben szorongatta, amennyire csak bírta. Ismét megrántotta, közelebb húzva a bébicsősz arcát a magáéhoz. Abha egy kicsit mintha kiakadt volna.

– Hagyd abba, ez nem vicces!

Rántás.

– Aú! Hanna!

Hanna egyre csak húzta. Lassan. Közelebb. Tudván tudva, hogy Abha nem tudja úgy elhúzni a fejét, hogy ne fájjon még jobban.

Amikor már összeért az orruk, farkasszemet néztek egymással.

– Megmondom anyádnak.

Hanna megvonta a vállát. Viszont Abhának rossz volt a lehelete. Nem akarta, hogy a bébicsősz örökre a szájába lógjon. Ideje lépni.

Vakk!, ugatott fel Hanna. A saját fülében nagyon autentikusan csengett.

Ahhoz eléggé megijesztette Abhát, hogy hanyatt vesse magát, és felüvöltsön. Könnyek szöktek a szemébe, ahogy egyik kezét a fejbőrére szorította, a másikkal pedig a hajfürtjét ragadta meg.

Hanna felnevetett, és elengedte.

Abha tébolyult pillantást vetett rá. Kirohant a szobából, lekapcsolta a villanyt, és becsukta az ajtót.

Hanna tudta, hogy nem fog újra bejönni, még a hiányzó gyűrűje után érdeklődni sem. Abha valószínűleg mindent el fog mondani anyucinak és apucinak, de ezzel nincs semmi baj. Anyuci majd eltűnődik rajta, hogy ő lopta-e el Abha gyűrűjét, vagy hogy szándékosan kakilt-e a padlóra. Apuci viszont majd azt mondja, szegény lilla gumman nem érzi jól magát idegenek közt.

Amikor Hanna hosszú órákkal később felébredt, sötét és csend honolt a házban. Az est végső bosszúálló tetteként előhalászta az ékszereket Mungo plüsshátából. De jobban meggondolva a dolgot, a gyűrűt visszatette; tetszett neki, egy napon talán majd hordani fogja, ha nagyobb lesz.

Potty! Potty! Két gyémánt fülbevaló, bele a vécébe. Biztos, ami biztos, még gyorsan pisilt is egyet, mielőtt az egészet leöblítette volna. Örökre az emlékezetébe vésődött, ahogy a csillogó csecsebecsék pörgés-forgását figyelte, mielőtt a szökőár magával ragadta őket.

Anyuci soha többé nem tette ki a kincseit az ágya mellé. És másik bébiszittert sem hívott. Hanna az emléktől elvigyorodott, de a kocsiban hőség volt, ő pedig megéhezett. Egyik fele legszívesebben visszabújt volna a csőbe, ahol úgy pöröghet körbe-körbe, mint űrhajó a Föld körüli pályán. Időnként nem tudta eldönteni, hol is szeretne lenni. Valahol messze a világűrben? Vagy a közelnél is közelebb. Néha azt kívánja, bárcsak emlékezne rá, milyen volt anyuci pocakjában. Akkor még tényleg boldogok voltak mindketten? Amikor alaposan összekeveredett a vérük, és egyazon misztériumon osztoztak?

SUZETTE

Mielőtt a biztonsági övet bekapcsolta, a kis úti párnát a hasa elé dugta. Erre az óvintézkedésre már nem annyira volt szükség, de néha azért összerándult az arca, ha kátyúba hajtott. Alexnek elmagyarázta, milyen érzés, amikor a belsejében újra összeforrnak a dolgok. Egyszer, randizásuk első hónapjaiban egy ráérős napon a Phipps Füvészkertben melegházról melegházra bolyongtak, és elidőztek mindenféle furcsa növény előtt, amely megragadta a figyelmüket. A homlokukról csorgott a verejték, ahogy ott álltak vállvetve a napfényben ragyogó üvegkalitkában, és elbűvölten figyelték, ahogy egy fűszerű növény neki-nekiiramodó hajtásokban fölfelé törekszik. Először a zajra lettek figyelmesek – hallatszott, ahogy hajt a növény!

– Néha odabent is ezt érzem. A hegesedés olyan kis löketeit. Mintha érezném, ahogy a rostok kinyújtóznak, és egymásba fonódnak. Mint az a növény, amit a Phippsben láttunk hajtani.

– Fura lehet – mondta az asszony érzékeny húsát gyengéden cirógatva Alex.

– Nem mondhatnám, hogy fáj, de megijeszt. – De azért az megnyugtató volt, hogy a teste tudja, hogyan rakja újra össze magát. Mégis egyre azt kívánta, hogy hibátlanul forrjon össze, egy újabb sipoly aberrációja nélkül.

Suzette a forgalomra koncentrált; délidőben Oakland mindig maga a káosz. Már megbánta, hogy nem a másik irányba indult. Ha arra mennek, megállhatott volna Alex irodájánál – a cége egy valamikori templom épületét vette meg a McKee Place-en. Az üzlettársával, Matt-tel teljesen átalakították, a központi – nyitott és szellős – helyiséget konferenciateremnek megtartva, amelyben egy irdatlan méretű asztal állt újrahasznosított papírból. Suzette tudta, hogy Hanna imádja az átriumot, amely annak idején az oltár volt. Felülre tetőablakokat szereltek, hogy a fák a fény felé nyúltózhassanak. Apuci meglátogatása ínyencfalat lett volna; ő pedig most a maga minden megerőltetéstől mentes csókjaiban és szeretetében részesítené Hannát. Suzette-et néha zavarta, hogy Hanna mennyire kinyílik az apja jelenlétében, ugyanolyan szeretettel fordul az apukája felé, ahogy az őfelé. Nem mintha Suzette sosem próbált volna szeretetteljesebb lenni, csak ahogy Hanna folyamatosan eltaszította őt magától, meglanyhultak az erőfeszítései. De azért a vizsgálatok közben végig nagyon szépen viselkedett; megérdemel egy kis jutalmat.

– Szóval Hanna, szeretném neked megköszönni, hogy olyan jó voltál ma. – A visszapillantó tükörbe nézett, de Hanna nem nézett a szemébe. – Megállhatnánk a Trader Joe’snál, hogy válassz magadnak egy kis…

Hanna boldog tapsikolásban tört ki. Suzette önmagával elégedetten elmosolyodott.

– Nemsokára nagylány leszel. És jó híre volt az orvosnak: teljesen rendben vagy. Makkegészséges. Talán legfőbb ideje, hogy elkezdjünk iskolát keresni. Már korábban kellett volna, és valószínűleg neked is jobban fog tetszeni…

Hanna az ablakot kezdte csapkodni, és közben úgy visított, mint aki koporsóban ébredt.

– Hagyd abba! – Suzette nem gondolta elég erősnek Hannát ahhoz, hogy az üveget betörje, de a lány mintha eltökélte volna, hogy megpróbálja. Suzette már sajnálta, hogy elrontotta kettejük jó pillanatát.

– Jól van! Még nem mennél iskolába, most még nem. Majd kivárjuk az őszi…

Hanna egyre csak verte az ablakot, és dühödten vijjogott hozzá.

Suzette legszívesebben hátrafordult volna, hogy a térdére üssön, de az autók egymásba érve araszoltak; nem kockáztathatta meg, hogy elfordítja a fejét. Miért mondott bármit is? Már megint ez az ő hülye szülői kudarca. A lámpa könyörületesen pirosra váltott, mire ő lefékezett. Letépte magáról a biztonsági övet, hogy teljesen hátra tudjon fordulni.

– Ezt azonnal hagyd abba! Ha továbbra is úgy viselkedsz, mint egy dedós, nem megyünk be a Trader Joe’sba!

Hanna leállította a dührohamát. Versenyt farkasszemeztek, amit Suzanne veszített el, amikor a piros lámpára pillantott. De gyorsan visszaszállt a lányával folytatott vetélkedésbe.

– Azt hiszed, ez vicces? Ezek a te kisded játékaid? Egy szép napon komoly bajba fogsz kerülni miattuk. Nem lesz örökké úgy, ahogy neked tetszik.

Hanna elmosolyodott. És megbiccentette a fejét.

Az egyik kocsi rájuk dudált.

– Jól van már! – Suzette a gázra lépett, és az autó nekilódult. Fél kézzel visszakapcsolta a biztonsági övet. – És elvárom, hogy az áruházban jól viselkedj… ha jól viselkedsz, választhatsz magadnak, amit akarsz.

Suzette látta a lánya arcán az önelégült vigyort; Hanna talán azt hiszi, hogy győzött, de az iskola dolgát olyan könnyen nem fogják ejteni. Még mielőtt újra előhoznák, maga mellé állítja Alexet. Addig meg, ha szerencséje lesz, egy zacskó étcsokoládéval bevont áfonyával leszerelheti Hannát, és reménykedhet benne, hogy a nap további részében fennmaradhat köztük a béke.

Az áruházban Hanna a kedvenceit dobálta a kocsiba, miközben Suzette a gondolataiba merülve tologatta. Alex. Meztelen. Alex szája. Alex vigasztaló karja. Alex felsőteste, és ahogy ők egymáshoz illenek. A trendi szakállát nem szerette ugyan, de jól állt neki. Vörösebb árnyalatú volt, mint a szalmaszőke haja, és kellemesen rövidre nyírta. Szerette a maga piperecikkeit. Szerette a szépséget – Suzette-ét, a lányáét. Jól öltözött, és fitten tartotta magát, de a hagyományos értelemben nem volt jóképű. Vonásai túlságosan az arca közepén tömörültek; amikor megismerkedtek, alig tudta megállni, hogy bele ne csípjen a két orcájába, és széjjelebb ne feszítse őket, hogy egy kicsit több hely maradjon a szemének, az orrának, a szájának. De abban a pillanatban, hogy Suzette első és egyetlen iskola utáni munkahelyének kávéautomatája mellett beszélni kezdett hozzá, rengeteg melegség és érdeklődés áradt belőle. A kedvessége annyira átformálta, hogy nagyon könnyű volt vele elbeszélgetni. És nagyon dögös lett tőle.

Már a fagyasztott részlegnél jártak, amikor Suzette ráeszmélt, hogy a banánról megfeledkezett. A tekintetét végigjártatta a kocsin, és kellemesen meglepődött azon, hogy Hanna semmi furcsaságot nem szemelt ki magának, csak a szokásos Puffinját, egy üveg őszibarackot, egy zacskó bio tortilla chipset meg egy fagyasztott spenótos pizzát. Suzette ritkán virágba boruló büszkeséget érzett, remélve, hogy végre sikerült megtanítania Hannát, hogyan kell egészséges ételeket kiválogatni.

– Kéred az áfonyádat? – kérdezte, amikor visszafelé tartva a gyümölcsök, a magvak és a csokoládé mellett haladtak el.

Hanna felmarkolt egy csomó zacskónyi csokoládéval bevont mindenféle gyümölcsöt.

– Hé, mi lenne, ha mindegyikből csak egyet? – Az még mindig több volt az általában megengedettnél, de azt szerette volna, ha Alex is bizonyságot szerez róla, micsoda jutalomban részesítette Hannát. Tudta, hogy miként jelenik meg a családjuk a férfi lelki szemei előtt: az ő jóságos lánya és tökéletes felesége. A szerető, gondoskodó anya, aki sikeresen enyhíti lányának az ijesztő masinától való félelmeit, és aki új ösvényre lelt, amelyet rögtön ki is próbált az édes kis gyermekük egészsége és boldogsága utáni hajszában. (A tökéletes, odaadó feleség, aki családjának szétesése miatt aggódik. Az Alex előtti szakadékban éveket töltött el, és még egy zuhanást már nem tudna túlélni.)

Miután Hanna nem hallgatott rá, Suzette a fölösleges tasakokat kigyomlálta a kocsiból. Hanna csak egy kicsit nyafogott, félszívvel toporzékolt.

– Ez így is négyszer annyi, mint amennyi kapni szoktál.

Hanna egy diadalittas vigyort villantva elszökdécselt a zöldség-gyümölcs részleg felé.

Az áruház másik részéből kisgyerek sírása hallatszott. A dühroham hosszan elnyúló, eltökélt óbégatását felismerve Suzette azon nyomban együtt érzett a szülővel. A jajgatás hangereje a zöldség-gyümölcs részleghez érve felerősödött, ahol is egy anyuka nagy üggyel-bajjal egyik kezével egy őrjöngő totyogóba kapaszkodott, a másikkal pedig egy telipakolt kocsit tolt. A totyogó egyre hangosabban és elszántabban visított, és Suzette egy-egy önálló szót – Akarom! Nem! – is kivett az őrjöngéséből.

Már épp mondani akarta neki, hogy ne nyalogassa a citromokat, amikor Hanna otthagyta őket, hogy megnézze magának a dührohamot. Suzette fél szemmel őt figyelte éberen, miközben sietve banánt, almát, kelbimbót és salátakeveréket tett a kocsiba.

– Hanna, gyere!

A vörös képű totyogó megpróbálta kiszakítani magát az anyja szorításából. Amikor rájött, hogy ez nem megy, a teste megmerevedett, és felüvöltött a mennyezetre. A többi vásárló széles ívet alkotott a felfordulás körül, arcukon gyötrelem és ítélkezés. Hanna a bömbölő kisfiú orra elé állt, és derékban meghajolva a szája elé tette az ujját. Cssss.

A fiú ettől egy pillanatra megijedt, és elcsöndesedett.

– Hanna, gyere… mehetünk.

– Édes kislány – mondta a másik anyuka.

– Kösz. – Suzette, aki nem bízott Hanna édességében, kinyújtotta a kezét, tudván, hogy Hanna úgysem fogja meg, de remélve, hogy elindul vele.

A totyogó megint kitört, ezúttal Hanna volt dühöngése tárgya. Egy ernyedt ökölcsapással feléje legyintett, és újrakezdte a visítást.

– Brandon, eszednél légy… – mondta a másik anyuka.

Még mielőtt Suzette megállíthatta volna, Hanna ökölbe szorított, mindenre elszánt kezét hátralendítette, és oldalról fejbe csapta a fiút.

Az elkábultan megtántorodott, majd a fenekére tottyant.

– Jaj, ne! – rohant oda Suzette, hogy elráncigálja Hannát. – Sajnálom… nagyon sajnáljuk!

Az anyuka a döbbenettől égő arccal nyalábolta fel Brandont. Az sírva fakadt, hüppögve zokogott fájdalmában.

– Jól van? Annyira sajnálom! – Suzette lebámult Hannára. – Nem szokás embereket megütni!

Hanna a fiúra mutatott, a maga néma módján így sütötte rá a felbujtó bélyegét.

Az anyuka messze eltartotta tőlük a fiát, és a szemét, a fülét, a puha részt vizsgálta a halántéka tájékán. Ringatva próbálta elapasztani a könnyeit.

Az anyuka arcáról leolvasva a gyűlölködő, haragos, hogy-merészeli-még-jobban-elrontani-a-napomat tekintetet, Suzette megragadta Hanna kezét, és a pénztárnál álló sorokhoz menekült. Legszívesebben egyszerűen lelépett, a kocsit is otthagyva megfutamodott volna szégyenében. Csakhogy az még tovább rontana a helyzeten, ha Hanna a nyalánkságai nélkül lenne kénytelen elhagyni az áruházat.

Suzette keze remegett, és miközben a pénztáros lehúzta a kódokat, végig locsogott.

– Hanna, nagyon jól tudod, hogy nem illik verekedni. És ő csak egy kis… mindegy, nem üthetsz meg másokat, soha. Nem szabad, és te is tudod, hogy nem szabad…

Hanna unottan sóhajtott. Miközben elhagyták az áruházat, Suzette leszegte a fejét, mert biztosra vette, hogy mindenki felismeri benne az anyukát, aki képtelen volt kordában tartani erőszakos gyermekét. Leütni egy totyogót.

– El se tudom hinni, hogy ilyet tettél.

Miután becsatolta magát a gyerekülésbe, Hanna várakozón, pislogás nélkül bámult Suzette-re. Félrebillentett fejjel elhúzta a száját, amiből Suzette pontosan tudta, hogy mivel fenyegetőzik. Egy saját dührohammal, hacsak Suzette oda nem adja neki a szajrét.

Suzette az első ülésre tette a bevásárlószatyrokat, hogy Hanna ne érje el őket, és kibányászott belőlük egy zacskó étcsokoládéval bevont áfonyát.

– Ez nem annak a jutalma, amit az áruházban műveltél – mondta, mielőtt odaadta volna neki. – Azzal érdemelted ki, hogy jól viselkedtél az orvosnál, de apucival muszáj lesz megbeszélnünk, hogy mit tettél, mert a verekedés elfogadhatatlan. Rendben?

Hanna a zacskót feltépve elvigyorodott, és isten úgy segélje, de Suzette ördögi büszkeségnél egyebet nem látott a lánya arcán. Legszívesebben kitépte volna a kezéből a tasakot. De túlságosan fáradt volt hozzá. Túlságosan fáradt, és szeretett volna már hazaérni.

Mindig is túl sok volt azt remélni, hogy egy teljes nap rendben teljen el.

Útközben Hanna az áfonyáját majszolta, és orrhangon dudorászott valamit, amitől már-már jókedvűnek, normálisnak tűnt. Suzette azon imádkozott, hogy a csokoládé elég legyen ahhoz, hogy Hanna lecsillapodjon, amíg Alex haza nem ér, amikor is majd számítani lehet rá, hogy angyali álarcát magára öltve apuci jó kislányává vedlik.

HANNA

Szűk shadyside-i utcájukban az övéké nem olyan ház volt, mint a többi. Mintha a jövőből pottyant volna oda. Imádta, mert biztonságos volt, meghitt, és mert az egészet apuci tervezte. Mindig azt mondta, hogy a belső kialakításában anyuci is segített neki, de Hanna tudta, hogy csak a bútorokat választotta ő – olyasmiket, amelyek nem sokban különböztek azoktól a dolgoktól, amelyeket az IKEA-katalógusban látott. Minden fehér volt, és természetesnek látszó fából készült. A varázslatos rész azonban mindenestül apuci műve volt: az üvegfal, amely a nagy kertre nézett, még az emeletről is. Az űrkorszaki lépcső. Az egész enteriőr hűvös tisztasága, jobb, mint egy repülő csészealj.

A nappali L alakú kanapéja megrendelésre készült. Hanna szeretett leugrálni a két végén kilógó beépített asztallapokról. Anyuci mindig azt kiabálta, hogy „Ne állj az asztalokra!”, Hanna viszont ugródeszkát látott bennük. Szerette bedugdosni az ujjait a cserepes növények földjébe, hogy megnézze, nem kell-e őket meglocsolni, anyuci viszont mindig kiabált vele, amiért összekoszolja a padlót. Anyuci azt szerette, ha minden tiszta. És kiabálni is szeretett, ha apuci nem volt a közelben. Hanna szeretett játszani a fallal körülkerített kertben, szerette a magas kerítés és a sövények barikádját, amely eltakarta a többi házat, őket pedig mind elrejtette a szomszédok kíváncsi tekintete elől. Senki sem zavarta őt, miközben körbeszaladt, hogy az összes utast kimentse a süllyedő hajóról. Mielőtt belökte őket a mentőcsónakba, a zsebükből elcsente a pénzt, a nyakukról az ékköveket. Néha csak úgy vágtatott körbe-körbe, megülve pompás szürke paripáját.

Az óriási televízió előtt állt, és a csatornákat váltogatta.

– Hanna… ez most nem a tévézés ideje, ma még semmi iskolai munkát nem végeztél.

A háta mögött anyuci a Trader Joe’sban vásárolt holmit pakolta a szekrényekbe, amelyekről neki a köd jutott eszébe. Amikor kicsi volt, fölmászott a konyhapultra, és óvatosan kiszedegette az összes tányért meg tálat. Már éppen felhúzódzkodni készült, hogy bemásszon, mert belülről szerette volna látni a ködös szekrényt, ahol úgy képzelte, olyan lesz, mint egy felhőben. Ekkor apuci átnyalábolta őt. „Micsinálsz, te kismajom?” Nem volt mérges, ő pedig felkuncogott.

Egyre csak nyomogatta a távkapcsoló gombjait, tisztában lévén vele, hogy ragacsosak az ujjai. Lelki szemei előtt már látta, és aztán meg is történt: anyuci odamasírozott, és kitépte a kezéből a kapcsolót. Undorodó arcot vágott.

– Te csokoládét…

Anyuci csettintett egyet a nyelvével, és kikapcsolta a tévét. A távkapcsolóval együtt visszament a konyhába, fogta a papírtörlőt meg azt a flancos spriccelőt, és ledörzsölte Hanna maszatos nyomait. Hanna a tenyere mögött vigyorgott, miközben tisztára nyalta.

– Gyere, kezdjük egy kis betűző vetélkedővel, jó mulatság lesz. Lenyűgözhetsz vele, hogy mennyi nehéz szót tudsz. – Anyuci eszközöket vett elő a szekrényből, amelyikben az iskolai dolgokat tartották.

Hanna odacammogott. A konyha és a nappali közt lebegő nagy, fatörzsdeszkás asztal mellett álló székek egyikén felült a sarkára.

Anyuci az egyik ceruzát bedugta az elektromos hegyezőbe, és addig zümmögtette, amíg annyira hegyes nem lett, hogy egy szemet is ki lehetett volna vele szúrni. Hanna a dolognak ezt a részét szerette, és figyelte, ahogy anyuci egy másik ceruzát is elkészít. Mindkettőt odaadta neki, és eléje csúsztatott egy darab papírt.

– Csak egy párat fogunk csinálni. Rövid tanítási nap lesz. Első szó: szeret. Szeretek aludni. Szereted a sárga színt. Szeret.

Amíg Hanna a választ írta, anyuci az olvasókönyvet a hóna alá dugta, hogy Hanna ne lássa a megoldásokat, és visszament a konyhába egy pohár vízért meg két fehér tablettáért. Visszafelé lenyelte őket.

– Megvan? Kész vagy? – Anyuci leült vele szemben, és elég szerencsétlennek, roskatagnak látszott, ahogy két pontot dörzsölgetett a feje két oldalán.

Hanna feltartotta a papírját, hogy anyuci elolvashassa, amit írt.

Gyűlöl

– Ügyes próbálkozás. De ez most nem szóasszociáció. Nem akarod lebetűzni azt, hogy szeret?

Hanna megrázta a fejét. Tudta, hogy amikor iskolai munkával foglalkoznak, anyuci a létező legextrább türelmét igyekszik elővenni, mert ez Fontos. Apuci mondogatja ezt folyton, így aztán Hanna rendszerint mindent beleadott, hogy apuci arról áradozhasson, hogy ő milyen okos. De muszáj volt megértetnie anyucival, milyen lenne, ha arra kényszerítené, hogy iskolába járjon. Anyucinak ezt soha nem lett volna szabad szóba hoznia.

– Jól van, nézzünk egy másik szót. Mit szólsz ahhoz, hogy… augusztus? Még pár hónap, és itt az augusztus. Hanna farmorja és farfarja minden augusztusban eljön látogatóba.

Ez pofonegyszerű. Hanna valamit írt a papírjára, aztán megfordította, hogy megmutassa anyucinak.

Szajha

Anyuci a sóhajtástól szinte elolvadt, alig tudta ültében egyenesen megtartani megroggyant önmagát.

– Ez nem valami szép szó. Azon már meg sem lepődöm, hogy le tudod betűzni. Lennél szíves azokat a szavakat lebetűzni, amelyekre megkérlek? Minél hamarabb befejezzük ezt, annál hamarabb térhetünk át más dolgokra.

Hanna ugrásra készen várta a következő szót.

– Földieper. Földi-eper. Nem tudta megállni, hogy csak egy szem földiepret egyen.

Hanna a kezével eltakarta a papírt, hogy anyuci ne lássa, mit ír.

– Ez egy kicsit hosszúnak tűnik egy szóhoz képest… mit betűzgetsz te ott?

Hanna felkuncogott, és írt tovább. Amikor elkészült, fölemelte mesterművét.

Szarok anyucira. Egy hülye legvár.

Anyuci szeme mellett rángatózni kezdett egy ér, mire ő összeszorította az állkapcsát.

– Jól van, ennyi volt, most egy darabig magadban dolgozhatsz. – Felálltában a helyesírási teszt felé nyúlt.

Hanna azonban résen volt: apró darabokra tépte a lapot, és az asztalra szórta a fecniket.

– Hát persze, ne legyen bizonyíték apuci felé. Hanna, én most nem akarom veled ezt játszani. Tudom, hogy nem lett a kedvenced a CT meg az új orvos… nem szeretnéd, ha a nap hátralévő része egyszerűen csak könnyű lenne? – A papírfecniket a markába szedegette.

Nem egyszerűen könnyű volt, hanem mulatságos. És itt volt anyuci is, aki elveszítette a türelmét. Csúnya, csúnya anyuci. Lehet, hogy kiállít egy bizonyítványt anyuciról, és megmutatja apucinak, benne egy hatalmas, kövér karóval. De anyuci még nem egészen állt készen arra, hogy feladja. Felütött egy másik munkafüzetet, és megfordította, hogy Hanna is lássa.

– Elolvashatnád ezt a rövid részt… Az ókori Egyiptomról szól: a piramisokról meg a fáraókról… ők olyanok, mint a királyok meg a királynők, tetszeni fog. Aztán tovább a következő oldalra. Nézd, valamit le kell írnod úgy, hogy hieroglifákat használsz… azok olyanok, mint valami titkos nyelv. Írhatsz apucinak valami titkos üzenetet. Oké? Írj neki, amit csak akarsz. Mondd el neki, hogy az áruházban megütöttél egy kisbabát. Mondd el neki, hogy csúnya szavakat tanultál meg lebetűzni. – Elindult a konyhába. A helyesírási tesztet a papírhulladék-gyűjtőbe szórta, aztán összeszedte a tisztítószereit meg az elmaradhatatlan gumikesztyűjét. – Ja, és valamit rosszul betűztél… az l-e-k-v-á-r. Jó, hogy nem mindjárt légvár.

Hanna nem tudta, hogy nevessen vagy megsértődjön. Nem szerette, ha kijavították. De azt mindig élvezte, ha ilyennek látta anyucit, a gyűlölködés és a lemondás számára természetes állapotában. Bárcsak apuci is látná, akkor megértené, hogy anyuci egy svihák. Amikor ő is itt van, anyuci csupa puszi-puszi meg segítőkészség. De ezt a színjátékot nem tudja sokáig játszani. Ha Hanna kitartóan próbálkozna, anyuciról lemállana az álarc, és akkor apuci üvöltözne, és kihajítaná őt a házból.

Hanna, miközben a bekezdéseket átolvasta, hangokkal kísérletezett.

– Nyá. Bjá. Fjá. Puá. Buá. Duá. – Tetszett neki, hogy olyan franciásan hangzanak. Repetitív kántálássá formálta őket. – Dí dí dí dí dí dí dí dí duá buá puá. Mí mí mí mí mí mí mí mí nyá fjá bjá.

Anyuci az ecetes vízzel teli vödre fölött odapillantott rá.

– Egy kicsit több olvasást, és egy kicsit kevesebb éneklést.

– Bí bí bí bí bí bí bí, lá lá lá lá lá lá lááááááááá! Di dí do do di dí do di bá bá bááááááá!

– Ha már mindenáron hangokat akarsz kiadni, akkor mondj valamit! Ezzel csak azt árulod el, hogy tudnál mondani valamit.

Hanna elcsücsörített szájjal a szempilláját rezegtette. Anyuci egy pillanatra rámeredt, aztán tovább súrolta a már amúgy is tiszta konyhát. Micsoda egy kretén!

Az tetszett neki, ahogy a piramisok kinéztek, de nem szívesen élt volna egyikben sem. Sehol egy ablak. Csak utána olvasta, hogy a fáraók sírjai voltak. Halottak otthonai. Fura. Arannyal meg ennivalóval együtt temették el őket. Még furább. Mintha a halottak ékszert viselnének és megéheznének. Erről eszébe jutott az egyik online kutakodása. Apuci számítógépén (mert ő néha megengedi, hogy használja). A tündérmesékben hemzsegnek a kísértetek meg a boszorkányok – olyanok, akik mások, mint a közönséges emberek, lenyűgöző és hátborzongató dolgokra képesek. Egyszer még ő is fekete ruhát meg csúcsos kalapot viselt halloweenkor. Égett a vágytól, hogy megtudja, Na, de igaziak?, és egy rakás boszorkányokról szóló könyvtári könyvet halmozott apuci ölébe. Az meg félreértette. Türelmesen elolvasta őket vele, de nem értette, hogy mit akar belőlük kihámozni. Inkább maga guglizott rá.

Igen. A boszorkányok valóságosak voltak.

Rengeteg volt belőlük, különösen az aranykorban. Amikor rákeresett arra, hogy „igazi boszorkányok”, Shipton anyóhoz és Agnes Sampsonhoz jutott. Fiatal lányokról olvasott, akiket elevenen elégettek, a folyóba hajítottak, hogy megfulladjanak, vagy az ostoba falusiak ujjongása közepette kövekkel lapítottak agyon. A boszorkányokat senki sem szerette, ez világos volt, csak azt nem értette Hanna, hogy miért. Felvihogott, amikor arra gondolt, milyen jókat mókázhatna, ha lenne egy boszorkánybarátnője. Lehet, hogy egy ilyen barátnő végül még abban is tudna neki segíteni, amivel egyedül addig csak kínlódott: úgy elüldözni anyucit, hogy soha vissza se jöjjön. Miután még tovább bányászkodott, mert a boszorkányüldözésekre is kíváncsi volt, egy hosszú listát talált azokról, akiket meggyilkoltak. Egyikük neve nagyon megtetszett neki, és még mindig emlékezett rá – szép francia név volt, lágy kanyargó betűkből, nem úgy, mint azok a ronda N-ek, amelyek végigtrappolnak azon, hogy „Hanna Jensen”.

Ajkával és nyelvével némán próbálgatta a Marie-Anne Dufosset szavakat. Talán, ha elégszer elismétli, a francia lány lélekben eljön hozzá, és a legeslegjobb barátnője lesz. Ők ketten Marie-Anne-nal dalokat szerezhetnének, és együtt énekelhetnék őket. Marie-Anne megtaníthatná rá, hogyan kell a senki más által nem értett szavakkal bűbájt bocsátani valakire. Bűbájt, amelytől szétrobbanna anyuci szíve.

Marie-Anne Dufosset. Marie-Anne Dufosset.

Hohó, ez működik! Marie-Anne szolgálatkészen megtanította őt a tökéletes kiejtésre.

– Nyá nyá nyá nyá. Bú dí bú dí báá! Buá buá buá buá lú lí lú lí lááá!

Anyuci félrebillentette a fejét. Hanna imádta azt a pillantást, amelyet most rávetett – amelyik azt mondta: feladom.

– Na, jó. – Fogta a vödröt meg a szivacsot, és magasba emelt fővel elmasírozott. Föl az űrkorszaki lépcsőn, be a szülői hálószobába.

Hanna vihogott. Már ez is valami. Eltüntették anyucit.

SUZETTE

Úgy babusgatta a házat, mintha egy újszülött lenne, akinek állandó odafigyelésre van szüksége ahhoz, hogy boldogulni tudjon. Tudta, hogy fest a nyomor – koszos vödör vagy csorba tál minden egyes szabadon álló cső alatt, az összes mennyezeten hámló festék rajzolta hegy- és vízrajzi térkép –, és amíg Alexszel van, olyat soha többé nem kell látnia. Hogy a bőrön át érzékelhető finomságokat kiélvezze, mezítláb jött-ment a házban, és a fürdőszoba padlója volt a kedvence: a hűvös, sima kő. A talpán ébredő bizsergés egészen lüktető fejéig felkúszott, több enyhülést hozva, mint a Tylenol. Körkörös sikálással végigdolgozta a kvarc pultlapot. A nagy fürdőszobát Alex semmi költséget nem kímélve Suzette álmai fürdőjévé varázsolta. Hosszú mosdóvályú. Merülőkád az óceánt idéző sima ívekkel, akkora, hogy mindketten elférnek benne, mint egy anyaméhben. A tusoló a dupla esőztető zuhanyfejjel, ahol egymás mellé állva lehunyhatták a szemüket, hogy távoli helyekre – a ködös Írországba, a balzsamos Thaiföldre – teleportálják magukat. Vécé. Bidé. Magas ablak, az alsó fele mattüveg. Minden fehér. Minden tiszta. A férfi egyedül a tetőablakot nem tudta neki megadni, mert a második emeleten volt az otthoni irodája.

Szertelen pazarlás volt az egész: kibelezni a házat, mindenütt kicserélni a kereteket, hogy nagyobb, több fényt áteresztő ablakokat építsenek be, áthelyezni a belső lépcsőházakat. Épphogy csak beindították a Jensen & Goldsteint, viszont Pittsburghben csak úgy pezsgett a piac a skandináv ihletésű zöld felújításra: a legmodernebb kivitelezésre, csúcsminőségű újrahasznosított anyagokra, kreatívan újrafelhasznált tárgyakra és belsőépítészeti részletekre vágyó lakástulajdonosoktól és üzleti vállalkozásoktól. Értelmes, fiatal álmodozókat alkalmaztak, és őket is ilyenek fogadták fel. A cég – és a hírneve – egykettőre gyarapodásnak indult; városszerte izgalmas otthonokat és épületeket terveztek vagy rehabilitáltak. Miután az egyik helyi újság nagy cikket közölt az irodájukról, a régi templomok más célú átalakítása lett az egyik specialitásuk. Így hát Alex az egykor oly jelentéktelen külsejű házat, amelyet rögtön az esküvőjük után vásároltak, amikor mindketten huszonhat évesek voltak, az ő álomotthonukká varázsolta. Azt már eldöntötték, hogy lesz egy gyerekük, és hogy Suzette háztartásbeli anyuka lesz, legalábbis pár évig.