Nyirő József

KARÁCSONY A HAVASON

novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

„A hó befödi”

Valóban, már szállingóznak a hópelyhek. Nagyok és szépek. Ott táncolnak a kocsmaablak fényében, ráhullanak, elolvadnak, és megkönnyesítik az üveget. Tiszta, szeplőtelen, könnyű halotti test mindenik, vagy talán megfagyott lélekdarabok, kik visszavágynak a földre. Elhallgatott minden, hogy útjokat ne zavarja semmi. A fekete felhők fehérekkel cseréltek helyet. Lassan mozognak, változnak, tolulnak, mintha fehér ökörgulya legelne az égen. A mindenség átszellemült, az éjszaka egy árnyalatot világosodott, a házak némán álltak a mind sűrűbbé váló hóesésben, az éles hideg enyhült, a gyenge szél egy utolsó sóhajtással eltűnt. A mély és titokzatos csendben a hó hullásának finom nesze hallszott. Az úton, földön, épületeken, tárgyakon már látszott a makulátlan hó, és szemlátomást vastagodott, maga alá temetve a föld és az élet minden szennyét. Becsapta a házak, kerítések oldalát, vékony fehér vonalakat írt a fák törzsére, gallyaira, puha, fehér sapkát húzott a tetőkre, sasfákra, kerítéskarókra, szeszélyesen és kedvesen díszített, varázsolt, változtatott, letörülte, ami nem tetszett, és újat rakott helyette. A fehér lepkerajok pedig szálltak kifogyhatatlan tömegben, kószáltak keresztül-kasul az űrben, és egymás után megültek súlytalanul a hosszú repülés után, elcsendesedtek, mint a meghalt virágszirom. A dombokat, távoli hegyeket fehér lepel borítja, a mezők összefolytak, és halvány, kékes fény derengett fel az űrben.

Benn a házakban, kunyhókban a nehéz álmok megtisztulnak, s az alvók békére fordulva elcsendesednek.

– Havazik! – vakkant fel a kutya. Táj szólással ejti ki: – Hau-au-azik! – De az is lehet, hogy csak a régies formája a szónak.

Az ökör, tehén felfigyel rá az ólban, a kérődző száj megáll, és mélyen elgondolkodik.

– Hó! – ijed meg a juh a töviskarámban.

A kecske kényesen lépked benne, és bosszúsan felmekeg: „Kellemetlen!”

A madarak alig várják a reggelt, hogy nyomot hagyjanak benne. A verebek már mozognak a szalmakazalban, ahová cigányosan befúrták magukat.

A kocsma lassan kiürül, s a mámoros emberek hirtelen elhallgatnak, mert esik a hó.

Csak az urak fecsegnek, kacagnak tovább, mert ők „intelligens” emberek.

Az erdőszélre kiállott farkas megcsóválja a fejét, és visszamegy a sűrűbe.

Zweig úr kissé kitartja a szakállát, mintha azt figyelné, hogy mi történik. Bezárja a kocsmaajtót, és nyugodtan visszamegy, hogy megmérje a hasznot. Az ő Istene a legöregebb a világon.

Máté, a paraszt elszökik azoktól, akiket eladott, és görbén, nyugtalanul oson haza a fehér ostorok csapásai alatt.

A hó türelmesen az ő nyomait is befödi.

Mindenkiét. Magyarokét, románokét, jókét, gonoszakét egyaránt...

(Részlet a Néma küzdelem című regény 15. fejezetéből.)

A havas halott

Azon a napon a vadmadarak látszólag minden igaz ok nélkül nyugtalankodni kezdettek. Sasok veszekedtek a levegőben, vércsék vijjogtak, a sólymok nyilallva vágtak be a sziklák hasadékaiba, a fákról felkerekedtek a varjak, és fekete csapatokban károgtak le a falvakba. A cinkék, sármányok, pintyek szintén otthagyták az erdőt. Megzavarodott madárfelhők tévelyegtek a levegőben a fehér hófelhők alatt hideg ködtől nedvesen, érezték a havas veszedelmét, pedig csend volt, a tegnapi porkahó érintetlen feküdt a földön, egyetlen faág sem mozdult, s a cserefák száraz levelei békésen vöröslöttek bele a komor, szürke világba.

Az öreg, magános vérmedve éppen téli álomra készült, s nehezen kapaszkodott fel a sziklák között, Sajgóbérce oldalában a barlangjához, és a fennsík peremén lihegve megállóit. Nyugtalan, morcos, ingerült volt, nehéz fejét alig bírta, egy hét óta se étel, se ital nem ízlett, és álmosan ásított fel a homályos égre. Zavaros vágyak kínozták, és előretűrődött homloka alatt égő apró szemei már fekete ködben láttak mindent. Feketék voltak a tovariadó őzek, a ciheresben lappangó farkas, a szakadékokban robajló vaddisznók, az egész havas, a szédülő hegyek, a patakok vize. Tátott szájjal lihegett, és forró lehelete fehér párába burkolta otromba fejét. Homályosan érezte, hogy meg fog halni ma a havas. Alig akart megvirradni, de a kínlódó, derengő félvilágosságban mégis látni lehetett a közelgő veszedelmet. Az éjnek már vége volt. Szennyes, tejszínű, alaktalan zűrzavarrá folyt szét a feje fölött. Messzi a fennsík szélén juhnyáj közeledett feléje. A medve azt nézte, és dühösen felmordult az emberszagra. Mint minden állat a havason, a medve is tudta, hogy mindjárt ki fog törni a hóvihar, amelyben semmi élő meg nem menekül, és a rettentő színjátékot meg akarta várni, mielőtt álomra hajtaná a fejét. A halál jegye volt már azon a juhnyájon és a pásztoron, s a vérengző dúvadnak jólesett ez a tudat.

Csak a szerencsétlen pásztorember nem sejtett semmit. Harmadik napja vonultak hazafelé lassan, kíméletesen, legelve, delelve, elöntve a torzsáig rágott havasi legelőket. A pásztor büszkén néz végig a háromszáz darab gyönyörű állaton, és elszorul a szíve, ha arra gondol, hogy meg kell válnia tőlük. Nem is juhok ezek, hanem saját gyermekei. Mindeniket külön-külön is személyesen ismeri, hiszen kora tavasztól késő őszig dédelgette őket. Egyetlen darab el nem pusztult, és áldás volt minden lépésükön. Csak úgy ontották a tejet, a sajtot, ordát, zsendicét. Most is az orrában érzi áldott, zsíros tőgyük illatát. Selymes, dús gyapjújok a földet éri, szinte rálépnek menet közben. Ha lehetne, szívesen vinné őket az ölében, hogy le ne romoljanak; annyira szereti őket. Hiszen rajtuk kívül nincs is neki senkije, semmije. És most ezektől is meg kell válnia. Úgy érzi, mintha temetőbe kísérné őket.

Mondom, nem sejtette, hogy ma hal meg a havas.

Először csak néhány kósza hópehely kezdett szálldosni. Még jól is esett látni a komor, nehéz színű világban ezeket a röpködő, fehér csillagokat, melyek ártatlanok, tiszták és olyan könnyűek, hogy még az erőtlen fűszál se rezzen meg alattuk. Úgy tűntek el a földön, mint ahogy az áldozó ember nyelvén elolvad a szentostya. A bolond, együgyű pásztor még mosolygott is nekik, és nagy, széles markával játékosan fogdosta őket. Később könnyű szél suhant végig a fennsíkon, s a hópelyhek megsűrűsödtek. Kristályos hideg ereszkedett alá, és a föld rothadó, nehéz szaga eltűnt. A juhok csudálkozva emelték fel szép, csigás orrukat, és hirtelen megállották, mintha odacövekelték volna őket.

A pásztor szintén felütötte a fejét. Ő is megérezte a különös változást, és riadtan körülnézett. A szálegyenes fák egyszerre vigyázzba állottak, a bokrok lekuporodtak, és olyanok voltak, mint körös-körül a földre borult kerek rokolyás székely asszonyok, kik alázatosan térdelve várják meg, míg Isten a fehér szentséggel áldást oszt. Nagy-nagy béke és csend szállotta meg hirtelen a világot.

– Havazik! – motyogta önkénytelen gyöngédséggel a durva pásztorember, és pillanatra ő is megbénult, hogy sapkáját levéve megtisztelje a fenséges pillanatot, mikor a fehér szemfedő beteríti a kimúlt föld ráncos, fekete arcát.

Hirtelen azonban vad szél vág bele a rengetegbe, s a fenyves zajlani kezd, mint a tenger. Egy árnyalatot szürkül a világ, s a hóhullás zavart, kavargó forgataggá válik.

– Nem lehet továbbmenni! – azt mondja a pásztor, és tanácstalanul néz körül, hogy hová húzódjék a közelgő hóvihar elől, de elkésett, mert már a láthatár mögül terhes hófelhők gördülnek elő, és rázúdulnak a fák koronájára, melyek recsegve hajolnak meg a nehéz nyomás alatt. Annyi idő sem telik bele, míg a madár a lábával megvakarja a füle tövét, a hegyek közül előreront a szél. Pusztító, kietlen, éles, dermesztő szélvihar.

A vérmedve a szakadék szélén elégedetten húzódik a sziklaszirtek védelmébe, és hatalmas testével előremered, hogy jobban lásson.

Ez az, amire várt! Ha tudna, felkacagna örömében, mert a pásztorember megremeg, és halálsápadt lesz. Tudja, hogy nincs menekvése. Akit ez az eget, földet romboló fergeteg meglep, vége van annak. Ha a juh menekülve futni kezd előre, felragadja a földről, és percek alatt a fákhoz, földhöz, sziklához veri, vagy az egész nyájat belesodorja a szakadékba. Az erdőbe kellene menekülniök, de az erdő messzi van, és kétségbeesett riasztó kiáltását hangtalanul kapja el a szél a szájáról. Kutyáit is hiába uszítja. Vinnyogva, remegve futnak el, hogy menedéket keressenek. Magának kell küszködnie, rohannia, kézzel, lábbal dolgoznia, hogy megfordítsa a nyájat. A juhok azonban érzéketlenül, tompán elmeredt szemekkel helyben maradnak, és borzadva bámulnak rá a viharra, amely az egek megkavart méhéből rájuk tört. A pásztor maga is tehetetlenül megáll. Egyszerre minden megváltozott körülötte. Az erdő, a hegyek árnya csak halványan dereng szemei előtt az özönlő ködök, hófergeteg zavaros fátyla mögött. Az orráig se lát. Ég és föld alaktalan tömeggé olvad a fehér zűrzavarban. Arcát, kezeit csípi a jeges dara, szemei lángolnak, szikráznak, mintha minden tüzet ki akarna fújni belőlük a vadul süvítő szél. Alig áll a lábán. Vakon tapogatózva szédeleg egy magános fenyőhöz, és az életféltés mohóságával kapaszkodik meg a törzsében, hogy az akadálytalanul száguldó szél őt is el ne sodorja. A bamba rémülettel összebújt juhok nem bírják el a gerincüket meghajlító, rettentő szélnyomást, szerencsére lábuk megbicsaklik, és tehetetlenül a földre lapulnak. A pásztor a recsegő fához tapadva, birkózva felhördül örömében. A drága jószág pillanatnyilag meg van mentve, de csak addig, míg idegekkel bírja a juh. Ha egyetlenegy is összeroppan és megbolondul, vége mindennek. A pásztor szinte megőrül az aggodalomtól, ha erre gondol, de tehetetlen, mert a vihar ereje mindinkább fokozódik. Borzadva hallgatja a derékban kettétört fák recsegését, a tövestül kifordult vén fenyőóriások tompa döndülését, és fel sem mer nézni az égre, mert ott is az összetört erdők roncsai úsznak, röpködnek. Teljes a pusztulás, a veszedelem.

Minden remeg és borzad, csak a havas ura, az öreg vérmedve boldog, megelégedett a szikla alatt. Neki való fenséges látvány ez. Sötét ereje, vadsága, zord, fekete szíve teljesen kitárul benne, mintha ő tombolna, ő tépné darabokra a havast, borítaná fel a hegyeket, tördelné ízekre az őserdőt, fújná el egyetlen leheletével a világ hazug, nyomorult „békéjét”, véres ínnyel harapná át minden élő nyakát, és az ördög fekete farkába kapaszkodva ő rohanna át a fergeteg táncában az egész mindenségen. Alattomos, csontot-velőt átjáró morgásra torzul a szája, mintha felborzolt szőrrel újabb, még erősebb pusztításra biztatná a vihart... Időbe telik, míg valamennyire úrrá lesz szenvedélyének első ingere fölött, és felemelt fővel körülnéz, hogy lássa, mi lesz a földdel... Csak most veszi észre a fatörzsön lógó rémült pásztorembert, és többé le sem veszi róla a szemeit, mintha rajta kívül a világon semmi, de semmi nem érdekelné. Most jön a vég, az ember vége, és azt semmiért el nem mulasztaná. Nincs rá nézve megnyugtatóbb látvány, mint az ember pusztulása. Egyetlen igazság a földön, ha egy ember elpusztul. Elég ok hozzá az, hogy – ember. A vérszomjas dúvad teste majdnem szétrobban a türelmetlenségtől, hogy az elszálló lelket láthassa.

A vihar, mintha szót fogadna, rettentő táncba kezd. A szerencsétlen pásztorember azonban észre sem veszi. A fehér hóözönön át minden érzékével csak a juhait lesi. A nyájat, minden örömét, büszkeségét, egyetlen boldogságát. Háromszáz szép gyermekét... Csak megmeneküljenek!... Náluk nélkül az ő élete se ér semmit. Inkább őt vegye el az Isten, semhogy egynek is baja történjék.

– Csak meg ne mozduljanak!...

Hiába remegett, imádkozott, leste féltőn. Az újabb viharrohamra a vezérlő kos felugrott. Nem bírta tovább. Megrázta magát, és irtózva elferdült szájjal bégetett. Erre a többi kosok is megmozdultak.

A pásztor kínjában felordít.

Vége mindennek! Nincs hatalom, hogy a széltől űzött nyájat meg bírja állítani...

Gyorsan kell cselekednie!... De mit csináljon? Szinte a fához dermed rémületében. Végigvillan az agyán, hogy ha a nyáj elpusztul, minden odavan. Keserves munkával szerzett néhány garasa, kicsi földje, mit tavaly szerzett, kenyere, kunyhócskája, ami ki sincs fizetve. Hiába kínlódott eddig. Tán tömlöcbe is kerül.

– Nem, nem lehet! – hebegi félig tébolyultan, de mit csináljon! Magával az Istennel mégsem birkózhatik...

Most a vezérlő kos újabb jelt ad, és erre a nyáj is megmozdul.

– Hóhahó! – üvölti a pásztor torkaszakadtából, és felkapja görcsös botját.

Ebben a pillanatban öröm vonaglik át fagyott arcán. Tudja már, hogy mit kell csinálnia. Ha a kosokat megállíthatja, meg van mentve a nyáj.

– Hóhahó!

Megfeszített erővel fut, tántorog, kalimpál, hogy a nyáj elé vágjon.

Elkésett.

A vezérlő kos már a szakadék szélén járt.

Nyomában a nyáj. Riadt, rémült bégetésük belevész a vihar bömbölésébe. Ez a bégetés volt az utolsó életjelük, aztán alig derengő, szűk kis nyomuk végleg elsötétedik. Halálfutásukról már semmit se tudtak, csak rohantak előre vakon, siketen, a megbomlott idegek érzéketlen hülyeségével, hasig tipródva a hóban, melyet félelmükben eleredt ürülékükkel vörösre pörköltek. Aztán a szél közibük vág, és szétszórja őket, mint a pelyhet.

– Hóhahó! – sír kínjában a pásztor, s a viharral küszködve, elzuhanva rohan juhai nyomában. Sapkáját lekapta a vihar a fejéről, de csak annyit érez, mintha jeges ruhát dobtak volna forró fejére. Már alig is lát, melle, torka szorong, mert vége, mindjárt vége a nyájnak, a gyönyörű juhoknak, amiknek nem volt párjuk a havason, nem is juhok voltak, gyermekei voltak, minden büszkesége – és az ő indulatai is elszabadulnak, mint a viharéi, gyilkos, vad és kétségbeesett már ő is, azt sem tudja, mit cselekszik, és csak homályosan rémlik, hogy valami a fejében megpattant; az ő szemei is vérbefutottak, vörösnek látja a hóhullást, az erdőt, a juhait, az egész világot, és értelem nélkül üvölti utolsó gondolatát:

– A kosok! A kosok!

A kosokat agyon kell vernie, mert másképp lehetetlen megállítani... Áhá! Már itt is van egy!...

– Hó! Hó!

Örömében felkacag, mikor a bunkóval leütött állat véresen, mozdulatlanul elnyúlik a földön.

– Itt is van egy!... Ott is van egy!... Ez is kos!...

És zuhog a bot.

– Tíz! Tizenegy! Tizenkettő! – számolja lihegve, és minden egyes számnál sötétebb lesz az agya.

Már alig bírja. Forróság lepi el a testét, verejtéke a szemébe hull, kurtiját is ledobja, karjai fáradtak, de nem szabad abbahagynia.

– Ez is kos! Az is kos!... Hó! Hó!

Múló pillanatra megütközik.

– Mi ez? Hát nem akar a kosoknak végük szakadni?...

A szerencsétlen úgy látja, hogy hosszú, vörös szarvak csavarodnak elő minden juh fejéből, és mind rohan a szakadék felé.

– Ez is! Az is!... Ötvenegy! Ötvenkettő!...

Elvakult indulatában a vihart is alig hallja, csak sújt a bottal szakadatlan, míg a juhok körülötte újra lefekszenek.

Nehéz, fárasztó küzdelem volt, de sikerült.

– Hála istennek! – mormogja horpadt, feketére fagyott arccal. – Reggel majd továbbmegyünk.

Tántorogva kiegyenesedik, majd rágörbed a hóba szúrt botjára.

Agyonvert juhait őrzi.

– Nincs semmi baj, most már nincs semmi baj!

A nyáj csendes, a vihar is szűnőben van.

Csak ne volna olyan álmos!

Nem szabad elaludnia. A nyájat minden órában fel kell riasztania, meg kell jártatnia, hogy juhocskái, kedves gyermekei meg ne fagyjanak.

Csak ne volna olyan álmos!

El se zuhant. Úgy fagyott hozzá a botjához.

Mikor a vihar elült, a vérmedve lerázta magáról a havat, és odacammogott a pásztorhoz, ki olyan volt, mintha csendesen aludnék. Sűrű, tömött bajsza fehér a zúzmarától. Olyan, mintha a lelke fagyott volna hozzá. A medve körülszaglássza, belenéz üres, zavaros szemeibe, valamit dörmög, és elégedetten elcammog. A barlang szájában még egyszer megáll, meghordozza tekintetét a halott havas fölött, unottan beleásít az éjszakába, befordul az üregbe, és elégedetten álomra gömbölyödik ő is.

A havas halott.

Csak a hó hull szépen, csendesen, hogy eltakarja a világ szennyét.

Karácsony a havason

Az erdei szállások népét a derékig érő hó ott nyomta a havasokon. Négy-öt szegény család lakott a boronaházakban. Fát vágtak, és gondozták a más jószágát. Kemény, veszedelmes élet ez idefenn, de megszokták. A gyermekek már itt is születtek a rengetegben. Erősek, szívósak az erdei emberek, kik nem félnek a vértől, haláltól. Istenről csak derengő sejtelmük van, és úgy nézik a világot, mint a farkasok, melyek éjszakánkint ott nyugtalankodnak a szomszédos fák között. Fegyverük a kés és a fejsze, a fog és a köröm. Homályos, babonás mesék, neveden titkok szorítják agyukat, különös dalokat morognak, és van köztük, ki beszélni tud az állatokkal. Juhtej- és tűzszagúak, foguk fehér, csattogó, arcuk piros. Rovással írnak és számolnak. Tekintetükben benne van az egek mélysége és a pokol ijedt félelme. A templomba ritkán ereszkednek le, és a misén elkáprázva hallgatnak. Isten azonban ismeri és szereti őket. Különösen vén Üdő Mártont tartja számon, ki jó embere neki. Ő szokott különben idefenn Istennek szolgálni „jeles” napokon, vagy ha betegség, halál, erős idő, rontások és egyéb veszedelmek szorongatják őket. Előveszi ilyenkor a még nálánál is vénebb könyvet, amiben benne van minden bölcsesség.

Közeledett karácsony. Az éjféli misére le szoktak menni, mert ezen a napon pásztorembernek kötelessége felkeresni kicsi Jézust, amint ez meg is van írva a bibliában.

– Az idén nehezen lesz belőle gálickő – aggodalmaskodott Uz Bence.

– Arra pedig muszáj menni – felelte a vén Márton.

A hó szombaton őt is megcsúfolta. Egész karácsony hetében éjjel-nappal, szakadatlan hullott, és nem akart megállani. Ünnep szombatján pedig olyan vastagon omlott, hogy az erdő félig elveszett benne.

– No ha így tart, a róka is megtanul fára mászni – jegyezte meg a Csedő Gábor úr szolgája, az egyedüli legény a havason.

– Mi azért megyünk! – tartott ki konokul Üdő Márton.

– Igen, ha madár lesz kend – hitetlenkedett Uz Bence.

– Csak legyetek készen, mert ha Isten őszentsége és úgy akarja, ma ott leszünk a Jédus jászolánál.

– Hogy gondolja, Marci bácsi? – érdeklődött a szolga, de vén Üdő Márton csak annyit mondott:

– Az én dógom!

A hótánc azonban nem szűnt. Estefelé olyan vihar kerekedett, hogy az erdő nyögött bele. Az emberek azért felkészültek az éjféli misére. Karjukon a fejsze, kezükben fenyőszurok fáklya, a „szurkos kalán”, hátukon kozsok, lábukon szőrös bocskor, testükön meleg őtözet.

– Mehetünk! – morogta Üdő Márton.

– Hogy akar ezen a rengeteg havon átlábolni? – kíváncsiskodott Bence, de a vén Üdő nem is felelt, hanem az istállóajtóhoz lépett, és eloldotta a láncos bikát.

– Kormos, me! Me-me!

A füstös fejű, hatalmas állat kicammogott, és aggodalmasan ráfújt a hóra.

– A kicsi Jédushoz megyünk, tudod-e? – magyarázta neki Üdő Márton.

Az állat neki is indult, hogy utat taposson az erdőkön át a kisded jászlához. Az emberek megrendülve állottak a nyomába. Uz Bence még a szén ténekre is rákezdett, arra hogy: „Dicsőség mennyben az Istennek”, pedig a hideg úgy vágta a tüdejét, mint az eles kés. A Csedő szolgája áhítatában még a sapkát is lekapva dalolta: „az angyali serögök, vígan igy énekölnek”... Hónaljáig ért a hó, és a gyönyörű bika szügyig belesüllyedve, bömbölve szántotta. Pillanat alatt belepte a jég és a zúzmara, de kurta, fekete szarva fényesen ragyogott.

Szépaszó völgyében megszorultak, a bika fáradtan megállott, lihegve, elcsigázva beleroskadt a hóba. A hidegtől csattogva repedeztek a fák, a szél új táncra perdült, és a fekete kavargásban az orráig se látott az ember.

– Itt veszünk! – káromkodott Uz Bence.

– Hijj fel, me!

Az állat csak a szarvait rázta.

– A kicsi Jédushoz megyünk! – biztatta Üdő Márton, de a konok állatnak beszélhetett.

A szolga rémülten felordított:

– Eltévedtünk!

– El az eszed fazakát! – szidta vén Márton, de maga is megrettent. Csak most látta, hogy milyen egyforma minden. A fák, mikről tájékozódni lehetett volna, belefolytak a setétségbe.

– Elő a szurkos kalánt!

– Azt könnyű mondani – mérgelődött Uz Bence –, de hogy gyújtsuk meg?!

Hiába tartották ellenzőnek a sapkát, bunda szárnyát, a láng erőtlenül lobbant el. A fenyőszurok a csattogó hidegben kőkeményre fagyott, avart, száraz ágat ilyenkor nem lehet kapni.

– Ha legalább egy darab papirosunk volna! – fohászkodott a szolga.

– Van! – mondotta elszántan vén Üdő, és condrája belső zsebéből elővette a százesztendős imádságoskönyvet.

Mind a hárman megdöbbentek.

– Ez bűn! Szent dolgot nem lehet elégetni!

– Pedig muszáj – mondotta kék, hebegő szájjal Bence –, különben itt veszünk.

– Isten, ne büntesd meg szógádat! – imádkozta Üdő Márton, de a szíve nagyot sajdult, mikor letépte az avult könyv felét.

A fáklya tüzet fogott.

– No, Isten hírivel! Próbáljunk még egyet!

A bika újból talpra állott, nekifeküdt az útnak, és széles szügyével ismét szántani kezdte a havat.

– Ne hadd magad, Kormos! – biztatta a három ember.

A hórétegek éles jéggé fagytak, és átvágták az állat bőrét. A bika a fájdalomtól még jobban megvadult, és elsötétült aggyal, habtól csepegő szájjal törtetett előre. Véres volt a hó, amerre haladt. Az emberek alig bírtak a nyomában maradni.

A völgyön sikerült átvágniok, de a bika ismét kimerült, és tehetetlenül összerogyott. Most már dühroham fogta el Üdő Mártont, s az égő fáklyát belesütötte az állat húsába.

– Vissza kell fordulnunk! – tanácsolta a Csedő úr szolgája.

– Vissza, vissza, de hol van a vissza! – vakarta a fejét Uz Bence. – Amerre jöttünk, befútta az utat a hó.

– Se elé, se hátra! – ismerte el Üdő Márton is. – Valahová el kell húzódnunk.

A rengeteg veszedelmesen morgott, távoli mélyében fehér köd gomolygott. Új viharkitörés közeledett.

– Siessünk! – serkentette a többit Márton. – Jön a fehér ló!

A száguldó viharfelhőnek volt fehér ló alakja. Ők már tudták, hogy mi az. Rémületükben a kutyák is visszaugattak rá.

– Hamar a patakfenékbe! – ordította Uz Bence.

A szél arcukba csapta a fáklya lángját, de nem törődtek vele. A bika is felugrott, s súlyos, hatalmas teste reszketett a félelemtől, mint a nyárfalevél. Az is érezte, hogy jön a fehér halál. Tipródva, zúgó fejjel, verejtékezve, kézzel-lábbal mászva, jajgatva, káromkodva futottak a patak felé, és lezuhantak a partjáról. A vadvizek kimosták a part alját, s ahol a patak ütközött, a tépett föld a másik partig előrehajlott. Alatta jó menedék látszott.

– Tüzet! – kiáltotta Üdő Márton.

Könnyű volt mondani, de a dermedt kéz lesorvadt a fejsze nyeléről.

Nem volt idő a késlekedésre. Vékony ágból, száraz fából megvetették hirtelen a tűz fészkét, és alája dugták az égő fáklyákat. A fejszék is megsuhantak, és a fák ledőltek. A tűz fellobogott.

Köréje ültek, és megpihentek. A bika is odavonszolta magát. Csapzott oldalán vörös fényt vetett a láng. A bajszokról a jégcsapok leolvadtak, s a fagytól félrehúzódott, dermedt szájak kiengedtek.

Ültek, és nézték a tüzet, fejük felett pedig tombolt a fehér halál.

– Ha ott fog az úton, mind elveszünk! – borzadozott Uz Bence.

Társai hallgattak. A meleg lassan átjárta és elbágyasztotta.

– Miért kellett a kicsi jézusnak ilyen cudar időben születnie? – tudakozódott a szolga.

– Mert Agustus császár úgy adta ki a parancsot! – világosította fel Üdő Márton.

– Csak ez a vihar ne volna! – térítette másfelé a szót Bence.

– Az is a mi bűneinkért vagyon!

Ettől megszeppentek, és bámulták a tüzet. Nedves hófátylak csapódtak a patak falához, az ég nyugtalanul gomolygott, fénytelen, kietlen volt a világ. A szorongó várakozásban így telt el egy óra is. Egyszer csak elváltozott hangon megszólalt a szolga.

– Vajon már megszületett-e?

Nem tudtak rá felelni. Tudva van, hogy éjfélkor kell a világra jönnie a Gyermeknek, mert akkor van a mise, de nem volt órájuk, a harangszó ide nem hallszik, tájékozódni az égről nem lehetett.

Hirtelen a bika felszökött, megrázta szarvait, és gyönyörű fejét vízszintesen elnyújtva hangosan belebőgött az éjszakába.

– Ezt mi leli? – csudálkozott Bence.

Üdő Márton azonban színében elváltozva felállott, levetette fövegét, és összetette darabos, nagy kezeit.

– Dicsirtessék az Úr Jézus Krisztus, aki ebbe helybe megszületék!...

Hát ezt jelentette az oktalan állat.

A többiek is felállottak, de nem tudták, hogy ilyenkor mit is kell csinálni. Csak érezték, hogy egyszerre körülöttük megváltozik a világ, a vihar egy utolsó füttyel megszűnik, s a hó békésen ragyog körös-körül. Üdő Márton most azt mondotta:

– Megszületett, hát ünnepeljük meg!

Erre letérdepeltek a tűzrakás körül. Márton a zsebéből elővette a fél imakönyvet, felütötte a könyörgést.

– Ide ügyeljetek!

– Hó! Várjatok! – tiltakozott Uz Bence. Ő is elkezdett a zsebében kotorászni, s előhúzott egy kis Jézus-szobrot.

– Ezt te hol szőrözted? – lepődött meg a másik kettő.

– Lengyelországban, még a háborúban. Egy meglőtt templomban kaptam.

Kézről kézre adják, úgy gyönyörködnek benne.

– Baj van! – üti fel a fejét Márton.

– No?

– Ennek most ótár s gyertya kéne!

– De ha nincs!

Elszomorodtak, de a legény diadalmasan kiáltott:

– Nem kell ehhez semmi. Betlehembe se volt, csak pásztorok voltak, s barmok. Az ének is úgy mondja, hogy ökör, szamár reája lehölnek. Pásztorok vagyunk mi is, s baromnak itt van a Kormos bika.

– Az igaz! – hagyta helyben Márton.

Mindjárt oda is tartották Jézuskát a bikának, hogy reája lehűljön, majd a Bence sapkájából meleg ágyat vetettek neki, és Márton elkezdett olvasni a vén könyvből.

„Krisztus urunk születésin.

Verset mondjunk szent ünnepin”...

Megállott, a két szegény pásztor utánamondta:

„Versöt mondjunk szent ünnepin...”

A tűz felvidult, a bika komor szemeivel figyelte az együgyű misztériumot.

„Születésed nekünk kedves – silabizálta vén Márton. – Szemünk a könnytől nem nedves”...

Bizony örömben úsztak valahányan. Meleg áhítattal dajkálgatták Jézust a tűz mellett.

„Szállást, hálást adok néked,

Szívem széked,

Nyugodjál ott!

Nálam jobb vendég nem szállhat”...

A Csedő szolgája örömében nagyot kurjantott, vén Mártonnak is könnyes lett a szeme a meghatottságtól, és simogatta a kicsi szobrot.

– Ó, lelkem gyermekem!

Szent révület szállott rájuk. Nem érezték a zord telet, az ólálkodó vad halált, hanem mintha a tavasz megérkezett volna, a fák leveleznének, mezők illatoznának, szellők lengedeznének.

A tűzparazsat odagyűjtötték a kis test közelébe, hogy ne fázzék, és nézték ragyogó szemekkel, míg elálmosodtak, és angyalokat kezdtek látni a levegőben.

Elhatározták, hogy egész éjszaka felváltva fogják őrizni Jézuskát. Az első őrállás a legényre esett. A többiek szépen elcsendesedtek.

A legény – Ugrai Laji nevezetű – keményen kifeszítette magát, és ügyelte a tüzet, erdőt, nehogy valahonnan veszedelem támadjon. Telt, múlt az idő baj nélkül, a szél megszűnt, s az erdő orgonája is elhallgatott.

„Idáig Betlehembe és vége az ünnepségnek” – gondolta Ugrai Laji.

Ült magában, csendesen, csak a lelke röpködött. Hirtelen azonban merev arca felragyogott, mintha az angyalát látná. Fájós gondolata támadt. Meggyőződött, hogy a többiek alszanak, majd bizalmasan odahajlott a kicsi Jézushoz, és sugdozódni kezdett.

– Nem azért mondom, tudod-e, hogy születésed után mindjárt dolgot adjak, de ha egy jó szót szólnál mellettem Emri Julisnak, bizon meghálálnám...

Alig mondotta ki, mindjárt meg is rettent, de a kisded bátorítóan nézett rá. Egészen összeszoktak, a legény bizalmasan felsóhajtott:

– Hej, ha te azt tudnád, milyen szép leán!

Jézuska mosolygott, a havas erdő szikrázva ragyogott...

A hőmérő

Már harmadik napja dühöng a hóvihar. Míg az ember a szomszédba megy, befagy a szája. A házak, fák, hegyek csak sejtésszerűen látszanak a kavargó hótáncban. Este nyolc órára már csendes a falu, mint a temető, csak a farkasok álmodnak – az Olt jegén szaladgálva – a meleg vérről. Színes, ízes, sajátos, kéjes ital lehet az ilyenkor.

Úgy fertály tízkor jött először Rostándi, a cigányunk, hogy istál egy „betegségmérőt”.

– A miafene, Gyuri?

– Amivel mérik a lázat.

– Hát ki beteg?

A cigány megrázkódik.

– A legénkém, Mihájka.

– A nem lehet, Gyuri – társalgók –, hiszen pár nappal ezelőtt láttam csicsonkázni az úton.

– Nagy baja van! – reszket a cigány.

– No, itt a lázmérő.

– Aztán ha az Isten éltet, lemuzsikálom, amiért ideadták.

– Nem veszünk össze, Gyuri – nyugtatom meg.

Találgatjuk pár percig, hogy mi baja lehet a fiúnak. Elsajnálgatjuk, s aztán megfeledkezünk róla. Még egy órácskát elszórakozunk, s éppen lefeküdni készülünk, mikor ismét visszadörömböl Gyuri. A konyha közepén megáll és felzokog.

– Nem használt!

Látjuk rajta, hogy a gyermek meghalt. Az asszonyomnak tele lesz a szeme könnyel. Magam is küzdők az érzékenységgel.

– Vigasztalódjék, Gyuri! – biztatom szüntelenül. – Jól járt ebbe a mái világba!

A cigány tovább tétovázik. Valami baja van még.

– A betegségmérő!... – nyögi ki végre.

– Talán eltörött?

– Nem a – rázza a fejét. – Csak mi nem merjük kivenni.

– Miért? – lepődöm meg.

A cigány fekete, sápadt arca eliszonyodik.

– A halál!... A halál megfogta... Nem ereszti! Próbáltuk kivenni, de szorítja...

Mindjárt tudom, hogy az utolsó görcs, az utolsó lehelet rettenetes rándulása merevítette hozzá a holttesthez.

– Tessék átjönni! – sürget a cigány. – Csak pár lépés.

Feleségem ijedten suttogja:

– Ne menjen!

Mosolygok.

– Miért ne mennék?

A cigány esdődik:

– Engedje el a tekintetes asszony! Nem kell félni. Az a szegény gyermek már nem csinál semmit... Ó, ha látná, milyen szépen fekszik...

Tényleg a halál békessége van már a kis házban. Elernyedt, fáradt minden benne. A szétbontott hajú, szép cigány asszony az ágy lábára borulva siratozza kis halottját, ki olyan, mint egy kedves, élettelen csokoládéfigura.

– „Bémeszelem a házamat sós téjjel – kesereg az anya –, s meggyászolom az én fiamat nagy kedvvel...”

A kis testből kiálló hőmérő ezüst hegye ragyog csak a szomorú lámpafényben. Óvatos mozdulattal magamhoz veszem, és a lámpához tartom. Gyuri s az asszony feszülten várakoznak.

– Mit mutat, istálom? – rebegi az asszony.

Ránézek, s a szemem megrebben. Önkéntelen gondolatom támad. A lámpához intem mind a kettőt, s rámutatok a hőmérőre.

– Látjátok ezt a piros vonalat itt?

Csak intenek.

– No – magyarázom. – Ezen a piros vonalon alul van a földi élet azon felül a túlvilági élet...

– A mennyország! – sóhajtja az asszony.

– Az! – helyesli az ura is.

– Jól tudják – felelem. – ...Ez az ezüstszínű folyadék benne az emberi lélek... Ha a piros vonalon alul van, az azt jelenti, hogy a lélek még a földön jár, a vörös stráfon felül már az égbe igyekszik...

A cigány fekete mutatóujját félénken a halott felé nyújtja. Nem meri még kimondani a nevét.

– Ó most vajon hol van?

Úgy teszek, mintha figyelmesen a lázmérőt nézném ott, ahol az élet megtörését mutatja.

– Még itt van! – súgom sejtelmesen, hogy vigasztaljam. – A lelke még itt lebeg valahol...

– Ó, tudtam én azt! – ujjong fel dallamosan az asszony.

Gyuri is megbékül.

Szegény cigány testvéreim!

Hisznek és megnyugszanak. Szentül meg vannak győződve, hogy a lélek láthatatlan aranyszárnya itt repdes, verdes az arcuk körül, és puha érintéssel cirógatja, mint a napfény. Érzik, és szinte látják is titkos ide-oda villanását. A kis holttest is lassan átalakul, kisimul. Alig észrevehető mosoly dereng rajta, az apró rizskása fogak fehér sörénye világol, s a szem fehérje kiles a csukott pillák alul. Olyan ez az öt-hat éves, drága purdé, mintha elalvás előtt még az ágyban édesanyjával huncutkodnék... A kis asszony oda is támolyog, és megérinti, de mindjárt fel is sikolt.

– Csak a testecskéje ne volna hideg!

A pillanatnyi álom szétfoszlik, és a nő újra visszasüllyed a kétségbeesésbe. Hirtelen lerázom a hőmérőt, és rászólok a búsongó anyára.

– Nono!

– Csak azért sírok – reszket fel a hangja hogy mikor kért, nem adtam neki vizet... De féltem, olyan nagy forrósága volt.

Alig nyugtatom meg, arra a férfi keseredik el. Megöklözi a két halántékát.

– Jaj, mikor kért, nem muzsikáltam neki!... Szakadjon le minden ujjam, miért is nem tudtam megtenni neki!

– Ezen még lehet segíteni – nyugtatom meg. – Mikor szépen felravatalozzák, vegye a klánétáját, üljön oda a fejéhez, és fújja el neki a legszebb nótáit...

– Vajon úgy tegyek? Fogja hallani?

– Természetesen – áltatom, hogy jót tegyek vele.

Azzal már készülődöm is. Pár jó tanácsot adok. Az asszony az ajtónál visszatart.

– Mutassa meg még egyszer, istálom!

– Mit?

– Az ő lelkit...

*

Az idő nem enyhül. Az ég sötét mélyében súlyos hófelhők torlódnak, csípős szél vág, az erdők fölött komor dallamok zúgnak. Mindenki alszik már a faluban. A kis cigányház ablakain át lámpafény vetődik ki a hóra...