Szerkesztette

Szilasi Éva

Copyright © Kováts Róbert, 2026

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

A mű először a Trivium Kiadó gondozásában jelent meg
azonos címmel 2015-ben. A jelenlegi mű új, bővített kiadás.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636303631

„Jó szívvel ajánlom ezt a művet azoknak,

akiket izgatnak létünk mélyebb kérdései.”

Dr. Domján László

TARTALOM

Az Út iránya

Sötét fellegek

Ősi dobok

Az első csók

Kettősség

A Paradicsom

Jégvirág

Az Élet rendje

Égető sebhely

Penge és szív

Ragyogó bronz

Mesterek bölcsessége

Megfestett álom

Párás köd

Aranyat érő lecke

A próbatétel

A tanítvány

A látogató

Szike a kézben

Szimmetria és Rend

Itt és Most

Világosság

Tanmesék

A látogató meghajolt az idős mester előtt, majd így szólt:

– Könyörgöm kegyes tanításodért, mester! Úgy érzem, gúzsba köt a szenvedés. Mutasd meg kérlek a szabadulás útját!

– Ki kötözött meg? – kérdezte a mester.

– Senki – felelte a látogató.

– Miért keresd akkor a szabadulást?

Buddhista tanmese

1

AZ ÚT IRÁNYA

„Az Út oly tökéletes, akár a végtelen űr.
Nem hiányzik semmi, s nem is fölösleges.
Valóban, csak amikor választunk,
veszítjük szem elől ilyenségét.”

Zen bölcsesség

A Tahoe-tó gigantikus, kékeszöld szemként mered az égre. Egyszer a csillagok ragyogásában gyönyörködve, mely a vadregényes tájon fényszennyezés nélkül élvezhető partjáról, máskor a napsütésben fürödve ragyog fel, és csábítja az embereket fürdőzésre, szórakozásra. A Kalifornia és Nevada állam határán elterülő, nagyjából 1900 méteres magasságban fekvő alpesi tó az egyik legnépszerűbb turistacélpont Észak-Amerikában. A magas hegycsúcsok közé ékelt, kiterjedt vízfelület tavasztól őszig fürdőzésre csábítja az ide utazókat, míg télen síelésre hívogatnak a hófödte bércek. A hegységet sűrű fenyőerdő borítja, melynek illata megbabonázza az embereket. Távolról szemlélve hatalmas, kietlen vadonnak tűnik a környék, ám amint az ember közelebb ér a tóhoz, megérinti annak álomszerű, idilli és élettől pezsgő, vidám légköre.

A Tahoe-tó igen nagy kiterjedésű; észak-déli hosszúsága mintegy 35, míg kelet-nyugati szélessége 19 kilométer, partja megközelítőleg 114 kilométer hosszan nyújtózik, néhol sziklás, máshol pedig homokos szépségével ölelve a kristálytiszta vizet. Carson Citytől nyugatra, míg Renótól délre helyezkedik el, tökéletes nyaraló, vagy állandó lakóhely mindazoknak, akik békés, természetes környezetben szeretnék tölteni a vakációjukat, avagy mindennapjaikat. Ahogy az ember egy rövid autózás után kiszáll a tó mellett, tüdejét teleszívja a friss, éltető levegővel, meghallja a madarak mennyei dallamát, hirtelen idilli magányba süppedve érinti őt meg az élet megannyi szépsége.

A tó északnyugati részén található Tahoe City, melytől északabbra haladva elérjük a nagyjából 800 méternyit tóba fúródó Dollar Pointot. Az apró kitüremkedés partján futó Edgewater Drive-on végigvezetve szép, fenyvesek közé ékelt meghitt tóparti házakat láthatunk, melyek közül nem egynek saját stégje nyúlik be a Tahoe kristálytiszta vize fölé. A stégekhez kisebb csónakok, kajakok vannak kikötve, melyek békésen ringatóznak a tó nyugodt, sima felületén.

Egy közel egy hektár kiterjedésű birtok, azon pedig egy gyönyörű családi ház állt Dollar Point keleti részén, ott, ahol az Edgewater Drive véget ért. A sűrű fenyves az útról nézve egészen eltakarta a kétszintes házat, mely terebélyesen, idilli magányában terpeszkedett hatalmas L alakjával. A sötétbarna tetőcserepek kellemes, harmonikus látványt nyújtottak a magasba nyúló fenyők repedezett, kérges törzsével. Széles, magas ablakok sokasága törte meg a falak kellemes homokszínét, melyek méltóságteljes nyugalommal emelték tekintetüket a békés vízfelületre. A birtokon a fák szinte egymás hegyén-hátán tobzódtak, kellemes rendetlenségükben azt a gondozott káoszt mintázták, melyből következtetni lehetett a tulajdonosok szépség iránti fejlett igényére. Főleg tölgyek, diófák és fenyők, tuják és egyéb örökzöldek, bukszusok és pár élénklila színű bougainvillea nőtt a kertben, a tó zöldeskékje előtt legszebb teljességüket mutatván akárhányszor, akármilyen napszakban megcsodálta őket a szem.

Május eleje volt ugyan, ám meglepően meleg levegő remegett és folyt össze a tó vize fölött. A napsugarak éles csíkokat húzva ragyogtak át a fenyők, diófák, tölgyek sűrű lombjain, az azúrkék eget csak néhány lustán andalgó felhő fodrozta. A néha fel-feltámadó hűsítő szellők enyhítették a délelőtti melegséget.

A ház előtti, kockakövekkel kirakott parkolóban nagy, vörös, vadonatúj Cadillac Escalade terepjáró állt, a csomagtér ajtaja a magasban ágaskodott, mint hatalmas tátott száj, úgy készült befogadni feneketlen gyomrába a számtalan táskát, csomagot.

A parkoló köveire tobozokat, a kövek közti résekbe pedig apró tűleveleket fújt a szél. Egy kis veréb épp az autó kereke mellett kotorászott, próbált kiemelni egyet-egyet a tűlevelek közül. Hirtelen felnézett, és ahogy meglátta a ház felől közeledő alakot, kis szárnycsapásokkal elrebbent.

Kilépve a házból, David Becker két kezében egy-egy jókora sporttáskát cipelt, légiesen könnyed mozdulatokkal ugrált le a ház bejárata előtti négy lépcsőfokon. Magas, közel 190 centis férfi volt, sportos testalkatú. David harminchárom éves volt, fekete haját rövidre vágva hordta, arcát enyhe borosta érdesítette, mély sötétbarna szemei körül lassan kicsapódott az izzadság. Farmert és sötétzöld pólót viselt, melyet már-már túl sötétnek érzett, ahogy kilépett a ház előtti aranyló napsütésre. Amilyen gyorsan csak tudott az autóhoz sietett, majd a tőle telhető legnagyobb finomsággal a már lerakott csomagok mellé dobta a táskákat. Nagyot fújt, majd megállva egy percre átnézte az eddig felhalmozott készletet.

– Csak nem elfáradtál, nagyfiú? – hangzottak az élénk, vidám szavak a ház irányából.

A ház ajtaján karcsú, angyali szépségű nő lépett ki a még árnyékot adó tető kiugró része alá. Hosszú, dús, egyenes dióbarna haját finom szellő ringatta, testét lágyan ölelte egy hófehér tunika, alatta a bézs miniszoknya alig takart valamit formás, karcsú lábaiból. Alacsony nő volt, alig több mint 160 centi; fiatalabb volt Davidnél két évvel. Arcán szelíd, sugárzó mosoly játszott, és ahogy kilépett a napsütésre és közeledett a férfihoz, szemei a tó vizénél is szebb kékségben ragyogtak. Ő volt Julie, David felesége már lassan két éve. A férfi visszamosolygott kedvesére, és ahogy a nő melléért, szorosan összeölelkeztek.

– Aztán gyorsan tessék bepakolni – szólalt meg Julie nevetve, és a csomagokra mutatott –, mert ahogy elnézem ezt a felfordulást, délben sem fogunk elindulni!

– Ha jobban megnézed, drágám – válaszolt David mosolyogva, és mutatóujját felemelte –, ennek az általad felfordulásnak rágalmazott igenis jól rendszerezett halomnak a nagy része a te dolgaidat tartalmazza. Tehát ennek ismeretében tessék panaszkodni!

– Nem, nem – tiltakozott a nő cserfesen. – Inkább ennek ismeretében igyekezz szépen bepakolni…

David nagyot nevetett feleségén, és még szorosabban fonta izmos karjait a nő köré.

– Alig várom már, hogy végre Whistlerben legyünk, kicsim! – mondta David és előbb a nő homlokát, majd ajkait csókolta meg.

– Hát még én, édes! – Julie behunyta szemeit és röpke pillanat alatt maga elé képzelte Whistler megkapó látképét.

Egy kellemes, egyhetes kikapcsolódásra készültek a Kanadában lévő, Brit-Kolumbia tartománybeli üdülőparadicsomba, ami ha lehet, még szebb, még fenségesebb környezet, mint a lakhelyük. Hatalmas hegyek csipkézte varázslatos, egyben vadregényes táj, mely számtalan sportolási lehetőséget kínál az erre vágyóknak. Davidet és Julie-t többek között a sportolás iránti vágy és a szinte kielégíthetetlen igény kötötte össze. Télen síeltek és snowboardoztak a hófödte hegyekben, nyáron a világ legszebb trópusi paradicsomainak egyikén kajakoztak, vitorláztak, vagy éppen motorcsónakkal száguldoztak, attól függően, éppen romantikus, vagy szórakozott hangulatban voltak-e. Emellett mindketten gondosan ügyeltek az egészségükre, mértékletesen és tudatosan élték mindennapjaikat, rendszeresen jártak edzőterembe és futni. A tavasz beköszöntével és a nyár első meleg sugarait érezve támadt fel bennük igazán a mozgás, a sportolás iránti vágy. Nem tudtak jobb kikapcsolódást elképzelni májusban, mint a természet lágy ölén biciklire ülni, és bebarangolni kettesben a hegyek és völgyek közé ékelődött óriási erdőséget. Minden télen elutaztak Whistlerbe, már évek óta szívüknek ez volt a legkedvesebb táj, ahol családjukkal, barátaikkal töltötték a Karácsonyt és az Újévet.

De nem csupán a mozgásszeretet kötötte össze őket. Igazi lelki társak voltak, ami többek közt az alkotás iránti rajongásban is megmutatkozott.

David a Kentucky állambeli Richmondban született. Édesapja ügyvéd volt, akit korán elveszített a család, amikor David tízéves volt. Édesanyja ápolónő volt a helyi kórházban. Testvére nem lévén, édesanyja minden szeretetével és odaadásával elhalmozta egyetlen fiát. Már gyermekkorában nagy érdeklődést, és még nagyobb fogékonyságot mutatott az építészet iránt. Gimnáziumi évei után San Franciscóban tanult tovább, majd itt szerezte meg kiváló eredménnyel építészmérnöki diplomáját. Fiatal kora ellenére David rendkívül elszánt, tudatos jellem volt, egészen korán elkezdte apjától örökölt csekély mennyiségű vagyonát gyarapítani. Igen nagy körültekintéssel – és egy kis szerencsével – pár év leforgása alatt befektetései meghozták gyümölcsüket. Davidnek harmincéves kora előtt sikerült elérnie a Nagy Amerikai Álmot. Szenvedélye mindig is az építészet maradt, valamint a sportolás, de úgy érezte, élete mit sem érne, ha azon a bizonyos napon, huszonnyolc éves korában nem ismerkedik meg Julie-val.

Egyik barátja, Roger, akit még egyetemi évei alatt ismert meg, elhívta egy művészeti kiállításra egy neves San Franciscó-i galériába. Davidet sosem érdekelte a képzőművészet, de barátja hosszas unszolására végül – kissé keserű szájízzel ugyan – beleegyezett.

A galéria hatalmas termeiben tucatszámra voltak kitéve a szebbnél szebb festmények, vitrinekben és üvegasztalokon százával sorakoztak a különböző modern, formabontó, valamint hagyományos szépséget magukban hordozó alkotások. David unottan járt fel-alá kezében egy pohár pezsgővel, és ahogy azon töprengett, mégis mit keres ő itt, tekintete hirtelen megakadt egy festményen, mely tőle több méterrel lógott a falon, éppen a műterem túloldalán. Szinte hipnotikus erővel vonzotta a festmény. Úgy érezte, lassan megszűntek körülette a hangok, és teljes figyelmét a páratlan szépségű alkotásnak szentelte. Ahogy közelebb ért hozzá, elvarázsolta a művészeti remek. Hegyvidékes, lankás tájat látott maga előtt, balra lent a völgyben kis facsoport, erdőség élvezte a lenyugvó nap utolsó sugarait, a távolban keskeny folyó kanyargott egy tó, valamint a karmazsin színű horizont felé. Nem tudta, miért, de a kép valósággal megbabonázta. Úgy érezte, látta már ezt a tájat valahol, valamikor, de képtelen volt felidézni, hol és mikor. Percekig állt ott meredten, teljes figyelmét a képre összepontosítva, elmerülve annak tökéletes ecsetvonásaiban. Még azt sem vette észre, amikor egy feltűnően csinos, sugárzóan szép fiatal nő mellé lépett. Julie volt az, és mosolyogva nézett a hipnotikus magányban lebegő férfire.

– Látom, elnyerte a tetszésedet! – törte meg a csendet Julie.

David ijedten fordult a hang irányába, mely egy pillanat alatt kiszakította őt a tájból. Lélegzete is elállt, amint megpillantotta Julie-t. Az igéző szempár, az ajkak finom mosolya, hajának lágysága még sokkal jobban lenyűgözte, mint a festmény, melybe percekig belefeledkezve merengett. Julie-n is jól látható változás ment végbe, amint a férfi felé fordult; elzsibbadva, térdében apró remegéssel állt, arcán szolid pír jelent meg, és nőies zavarában pilláit lesütötte, majd félénken emelte fel ismét a jóképű Davidre. Eltelt legalább egy perc, mire David megtörte a feszültséggel teli csendet, egyre lelkesebben, önmaga számára döbbenetes ájuldozással kezdte dicsérni a falon lógó festményt. Julie meghatódva fogadta a bókokat, mert kiderült, a kép az ő alkotása. Ettől David még jobban lenyűgözve érezte magát.

Szerelem volt ez első látásra.

Pár hét alatt eszeveszett sebességgel hódították meg egymást, fenékig merülve a mámoros boldogságban. Hamar kiderült, nemcsak kettejük, hanem környezetük számára is, hogy egymásra találtak. Felfedezték egymásban mindazt, amit addig annyi emberben és az élet annyi szépségében lázasan kerestek.

Julie a Montana állambeli Sandpointból érkezett San Franciscóba. Egészen kis korától óriási tehetséget mutatott az alkotás, főleg a festészet iránt. Fiatal korára már híres-neves festőművésznek számított az Államokban. Tájképei valósággal elvarázsolták az embereket, mintha minden ecsetvonása egy-egy érintés, kecses simogatás lenne a szépséget, nyugalmat mohón kutató lélek számára. David minden festményét szerette, de a galériában látott különös tájkép volt szívének a legkedvesebb. Ahogy elmesélte Julie-nak érzéseit a képpel kapcsolatban, a nő izgatottan vette tudomásul, hogy lelki rokonságuk újabb, nagy erejű bizonyítéka került felszínre. Julie azt mesélte, gyakran álmodott gyermekként erről a vidékről, míg egy nap úgy érezte, hogy le kell festenie.

– Az álmok azonnal megszűntek – mesélte egyszer Davidnek –, de ma már tudom, miért kellett megfestenem.

– És miért? – érdeklődött David.

– Miattad! Ha nincs ez a kép, akkor valószínűleg sose botlunk egymásba. Hiszek a sorsban, tudom, hogy így van.

Davidet elöntötte a boldogság, amiért nemcsak gyönyörű, de ennyire lenyűgöző személyiség a szívszerelme. Teljes szívéből szerette őt azért, amilyen. Azért, mert éppen Julie az ő lelki társa, ő pedig Julié. Aki csak megismerte őket, nagyon jó véleménnyel volt róluk. Mindig kedvesek, segítőkészek, közvetlenek és előzékenyek voltak másokkal, és ezeket a tulajdonságaikat csak erősítették egymásban. Világossá vált környezetük számára, hogy ők Az Álompár. Nem ragaszkodás vagy vágyaik kielégítése miatt voltak együtt, hanem azért, mert lelkük legmélyén kapcsolódtak össze, melyet nem lehetett szavakkal kifejezni, sem másnak megértenie. Életük során ugyanoda tartottak és ugyanúgy szerettek volna eljutni abba a pontba, ezt a pontot pedig a mindennapok szépségeiben fel is tudták fedezni. Állandó jókedvük, vidámságuk, és egymás iránti szinte kamaszos rajongásuk miatt egyszerűen nem lehetett őket nem szeretni.

Megismerkedésük után három évvel összeházasodtak, a nászutat a Seychelle-szigetek varázslatos, romantikus vidékén töltötték. Az esküvő után nem sokkal eladták San Francisco belvárosában lévő lakásukat, mely eredetileg Davidé volt, és közös megegyezéssel a gyönyörű, meghitt szépségű Tahoe-tó vidékére költöztek. Julie-t a táj emlékeztette a szülővárosára. Egy régi, kissé romos, lelakott állapotban lévő házat szemeltek ki maguknak, mely elveszve állt a hatalmas birtok közepén. Potom áron jutottak hozzá, ám festői panorámája a tóra megfizethetetlen volt. David, egyik építész barátja segítségét kérve, megtervezte a vadonatúj, ám idilli szépségű házat, és nyolc hónappal a vásárlás után már be is költözhettek álomotthonukba.

A házhoz tartozott egy, a tó fölé hosszan, keskenyen hajló stég, melynek vaskos cölöpjeihez két kajakot, valamint egy kis motorcsónakot kötöttek ki. Gyakori kedvtelésük volt a naplemente romantikus óráit a tavon tölteni, ha az időjárás engedte. Ilyenkor összebújva a kis csónakban, betakarózva, meleg teát vagy forralt bort iszogatva nézték a végtelen csillagos eget, és elmerültek a gyönyörben, melyet egymásnak adtak.

A ház egyik legszebb része volt a tágas festőműhely, mely Julie kis temploma volt. David úgy tervezte meg a házat, hogy felesége széles, magas ablaktáblákon át gyönyörködhessen a tó szépségében, miközben vászonra festette lelke meghitt memoárjait. David, befektetései intézése mellett, továbbra is állandó jelleggel az építészetnek élt.

Tervezett, alkotott, épített, és ezt a szenvedélyét csak fokozta, hogy Julie szintén oly kreatív és szívből jövő alkotóvággyal éli mindennapjait. Egymást segítették kölcsönösen a mindennapokban, nemcsak egymás támaszai voltak, hanem ennél sokkal több; egymás által váltak egyre teljesebbé, egyre békésebbé.

Egy kora tavaszi délelőtt David éppen legújabb projektjében elmerülve a papírrengetegben kutatott, amikor dolgozószobájának ajtajában Julie jelent meg. Arcán olyan mosollyal, melyet David addig még sosem látott. Ez a mosoly egy várandós nő, egy leendő anyuka mosolya volt. David, amint megtudta a hírt, szinte eszét vesztve kapta fel Julie-t, körbe-körbe forgatta boldogságában, táncra perdült vele, és csak hagyta, hogy ez a gyönyörű örvény összeforrassza őket minél jobban, mindörökre. Majd kissé lenyugodva letérdelt Julie elé, átölelte a nő derekát, szorosan magához húzva tartotta őt, és apró csókot adott Julie hasára, szemeiben hála és boldogság fátyla lebbent meg. Úgy érezte, sosem szeretett még így senkit.

A vörös Cadillac terepjáró mellett állva David ismét szorosan ölelte feleségét, szíve választottját, és gyengéden cirógatta Julie hasát. Mosolyogtak és megcsókolták egymást.

– Kihozok még pár ezt-azt, és részemről készen is vagyunk – jelentette ki Julie és már indult is vissza a házba.

– Remek – fintorgott fejét csóválva David –, már épp javasolni akartam…

– Igen, tudom, édes – szólt vissza a ház elől Julie –, ezért is szeretlek annyira!

– Én addig megküzdök az elemekkel és bepakolok a kocsiba – mondta David a terepjáró felé bökve.

– Okos fiú! – integetett az árnyas ajtóból a nő.

David egy csókot küldött feleségének, majd elvigyorodott, ahogy az ajtón belépő nő után nézett. Imádta őt bájos szórakozottsága miatt, mely néha talán első ránézésre kislányos flörtölésnek tűnt, de David jól tudta, felesége milyen hihetetlen mély szeretetet és ragaszkodást érez iránta. Ennek a forró érzésáradatnak a kölcsönössége szikrázva forrasztotta őket össze.

A Cadillac meglepően hamar megtelt a számtalan csomaggal, miközben David folyton azon morfondírozott, vajon minek is visznek ennyi cuccot magukkal mindössze egyetlen hétre, hiszen úgyis egy hotelben szállnak majd meg. A táskák és csomagok mellé ügyesen elhelyezte a két mountainbike-ot, mellyel terveik szerint a Whistler varázslatos hegyláncait körülölelő erdei kerékpárutakat készültek bebarangolni. Akárhányszor ideutaztak, mindig repülőgéppel tették meg az utat, azonban David mindenképpen ki akarta próbálni az új autót, felavatni, ha úgy tetszik, így gondolkodás nélkül a közel 1500 kilométeres utat választotta, melyet nagyjából 17 óra alatt lehetett megtenni. Julie-t már annyira nem hozta lázba ez a lehetőség, de kis győzködés és David ellenállhatatlan stílusa megtette a hatását.

Kis idő múlva, amikor már az autó menetkészen várakozott a parkolóban, Julie megjelent a ház ajtajában, magával hozott még egy kis kézitáskát, és bezárta maga mögött az ajtót.

– Minden rendben, kicsim? – érdeklődött David. – Megvan minden, ami kell? Biztos, hogy az egész gardróbot és a fürdőszobát sikerült bepakolni?

– Jaj, hogy te milyen vicces vagy, David Becker! – villogtatta hófehér mosolyát a nő. – Majd egész úton azon fogok töprengeni, miért mentem hozzád.

– Ó, én jól tudom! – kacsintott a férfi és gyengéden simogatni kezdte a nő derekát. – Remélem, Oregonig rájössz te is!

– Egyem azt a pici szíved! – nevetett Julie.

A férfi kinyitotta a Cadillac ajtaját Julie előtt, majd ő is beszállt. Előbb kezével lassan végigsimította a bőrkormányt, elvigyorodott és elégedetten izgett-mozgott az ülésben.

– Nos, elindulunk, még mielőtt lemegy a nap? – élcelődött vele játékosan Julie.

– Türelem, édesem, türelem. Még eggyé válok az autóval.

– Férfiak… – nevetett legyintve Julie és feltette a napszemüvegét.

– Oké, rendben, eggyé váltunk! – vigyorgott David. – Készen állsz a nagy útra?

– Hogyne! – mondta a nő, és finom ajkait felkínálta Davidnek.

A Cadillac felhördülő motorja a tekintélyes tömeget méltóságteljesen húzta előre. Ahogy a kapuhoz értek, az lassan szétnyílt előttük, majd amint az autó balra kikanyarodott az Edgewater Drive-ra, visszacsukódott. Délelőtt fél tíz volt, a nap vidáman ontotta sugarait, az autó lehúzott ablakain át betódult a fenyőerdő finom, gyantás illata. Házak mellett suhantak el, és időnként még feltűnt a tó a bal oldalon. David rákanyarodott az Observation Drive-ra, majd ezután a North Lake Boulevardon haladt északra. A Tahoe-tó hatalmas, nyugodt, napsütésben ringatózó vize még egy darabon elkísérte őket, de ahogy a Cadillac beért a sűrű erdőbe, mely a hegyeket uralta, végleg elveszítették szemük elől otthonukat. David ekkor még nem sejtette, hogy sokkal később látja viszont a tavat, mint azt gondolta ekkor.

Este tíz órára értek Vancouverbe. Már az út nagy részét megtették, mire megérkeztek Brit-Kolumbia legnagyobb városába. A várost nyugatról a rideg Csendes- óceán hullámai ostromolták, keletről és északról viszont a hegyek óriási tömege magasodott gránithullámokként. Julie fáradt el jobban az úttól, panaszkodott is, hogy mennyire éhes. Kétszer megálltak útközben Oregon államban, de úgy tűnt, Julie étvágya a hegyek méretével vetekszik. David egészen friss volt még, bár őt is kezdte gyötörni a korgó gyomra. Úgy döntöttek, keresnek egy kis éttermet.

A belvárosban egy hangulatos olasz étteremben, a CinCin Restaurant&Barban vacsoráztak. A kis asztalok rendezett látványa, a hófehér abroszra művészi eleganciával tálalt fűszeres, az éhező gyomor számára elringatóan lágy ízek és az étterem barátságos, rusztikus hangulata puha bájjal ölelte őket körül. Az illatos, aromás atmoszférát folyton át-átlengték egy lágyan csobogó, dallamos olasz líra elhaló, majd folyton újraéledő hangjai. Bár már igen későre járt, meglepően sokan voltak az étteremben; amerre csak néztek, vidám, piros arcokat, nevetést és jókedvet láttak. Egy sarokban kaptak asztalt, éppen egy falra akasztott hatalmas tájkép mellett, melyet Julie nyomban tanulmányozni kezdett. Mialatt mohón elfogyasztották az ízletes alaszkai fésűskagylókat, majd pillanatok alatt eltüntették a grillezett báránybordát, mely salátaágyon várta sorsát, sokat és élénken beszélgettek Whistlerről, a gigantikus kanadai vadon szépségéről, melyet szinte már a talpuk alatt éreztek. Kristálypoharaik többször összekoccantak, vidám csengésük még teltebb ízt adott az édes-nemes Bolgheri Sassicaia vörösbornak, melyet – David nagy bánatára – csak Julie élvezhetett. A férfinak be kellett érnie az ásványvízzel, lévén, hogy vezet.

– Ne aggódj, édes – nyugtatta meg Julie –, majd veszünk neked egy üveggel. Látom, mennyire akarnál az ajkaim és a nyelvem helyében lenni.

– Akkor már inkább a pohár és a bor akarnék lenni – jegyezte meg szórakozottan David egy villával játszva –, ha az ajkaidról és a nyelvedről van szó. És megjegyzem, két üveg bort veszünk!

Julie-t kezdte elnyomni a fáradt tompultság, de David csak még energikusabb lett a finom falatoktól. A nő úgy érezte, jobb lenne itt maradniuk a városban, kivesznek egy szobát estére, és majd reggel indulnak tovább. Davidnek nem fűlt a foga ehhez a megoldáshoz.

– Nézd, kicsim, már olyan közel vagyunk.

– De David, a hotelszobát úgyis csak 7-én vehetjük birtokba. Van még időnk.

– Nos – érvelt David miközben lenyelt egy falat báránysültet –, számításaim szerint éjjel 1 óra körül érnénk Whistlerbe, ha most rögtön elindulunk. Gondolj bele, kicsim! Már most éjjel ott lehetnénk.

Julie ellenállása kezdett megtörni, de fáradtsága továbbra is egyre erősebben nyomta le pilláit. David mosolygott.

– Neked csak ülni kell, és gyönyörködhetsz a tájban. Na! – kacsintott feleségére. – Szép lesz a csillagfényes éjszakában kocsikázni.

A nő egy percig csak ült és töprengett, majd Davidre emelte tekintetét, arcán halvány mosoly futott végig.

– Egy szörnyetegez mentem feleségül.

– És milyen jól tetted, szépségem!

Megfogták egymás kezét az asztalon, ujjaik összekulcsolódtak, mosolyuk a kölcsönös szeretet gyertyáktól megvilágított fényében ragyogott. Kifizették a számlát, David megkapta a két üveg vörösbort, melyeket szórakozottan magához ölelt, majd teli hassal visszahuppantak a Cadillacbe. Az ég sötétkék vászonként nyújtózott a végtelenségbe, csillagok milliói ragyogtak rajta, de már kezdtek egyre sűrűbben gyülekezni a vaskos felhők keletről, a hegyek mögül, és lassan eltakarták az apró fénypontokat.

A 99-es út, vagy más néven Sea-to-Sky Highway, lágyan kanyargott a Horseshoe Bay mellett, mely öböl északra haladva egyre keskenyebb teret engedett az óceán hideg hullámainak. Bal kéz felől végtelennek tűnő kék fátyolként terebélyesedett a víztömeg, de még látható volt a távolban az öböl közepén magasodó Gambier-sziget. Hatalmas hegyek vették körül az országutat, mely éjfélre már koromsötét szalagként vonaglott keresztül a vadregényes tájon. A Cadillac egyre mélyebbre hatolt a kanadai vadonba, lassan-lassan maga mögött hagyva az öblöt, és már csak az ormótlan, vad hegyek és a hegyeket dúsan beborító fenyvesek szegődtek néma útitársául. Julie nem sokkal Vancouver elhagyása után már el is aludt. David visszavette kissé a sebességet, hogy feleségének minél pihentetőbb álma legyen.

Már vagy egy órája esett az eső és egyre hevesebb záporrá alakult, az autó szélvédőjén fürgén jártak az ablaktörlők. Nyikorgásuk egyfajta mély, hipnotikus állapotba ringatták Davidet, akinek egyre erősebben kellett koncentrálnia, hogy a terepjárót biztonságban az úton tartsa. Nagyot fújt, kissé megmozgatta nyakát és figyelte ez előtte lustán tekergő utat.

– Milyen messze vagyunk? – kérdezte álmosan Julie, és nagyot nyújtózva körülnézett. – Jézusom, hogy szakad az eső!

– Most hagytuk el nemrég Brackendale-t. Jól aludtál?

– Remekül, édes, köszönöm! – a nő lágyan hozzásimult Davidhez és elmélyülten szemlélte az utat.

Mintha az esőcseppek nem is fentről zúgtak volna alá, hanem az út sötét aszfaltjából lőttek volna ki. Egyre jobban zuhogott az eső. Egyetlen autó sem volt se előttük, se mögöttük, teljesen egyedül haladtak a rengetegben.

– Milyen megnyugtató, nem igaz? – kérdezte Julie, és felkapcsolta a tompított fényt a kocsiban.

– Kísérteties inkább. Az nyugtat meg, hogy itt vagy velem.

– Szeretlek, David – mondta Julie és még szorosabban bújt a férfihez. Behunyta szemét és élvezte a pillanat intimitását.

– Én is téged, kicsim – David megcsókolta felesége homlokát, mire ő egy kéjes sóhajtással válaszolt és megsimogatta a férfi karját.

Az út egyre jobban emelkedett, ahogy a környező hegyek összenyomták, szinte kipréselték a vadonból ezt az idegen, szürkésfekete vékony testet. Davidnek erről egyből a leendő kisgyermeke jutott eszébe, mint már lassan két hónapja oly sok mindenről. Elmosolyodott, amikor arra gondolt, hogy jövőre ilyenkor már családapa lesz.

– Min gondolkodsz? – érdeklődött Julie, mert feltűnt neki a mosoly.

– Csak eszembe jutott, hogy hamarosan apuka leszek.

– Ez olyan csodálatos, David! Az egész életünk tökéletes, de ez a kis csöppség bearanyozza majd a mindennapjainkat – Julie szeme felragyogott, valahányszor a gyerek szóba került. Látszott rajta, hogy nagyszerű anyuka lesz belőle.

– Ha fiú lesz… lehetne esetleg Anthony, vagy Thomas… – elmélkedett David.

– Thomas Becker. Ez tetszik! – lelkesedett Julie. – De, ha kislány lesz? Mit szólsz az Abbie-hez, vagy a Christinhez?

– Abbie Becker… már látom is, ahogy gyönyörű, barna hajú szépségként pózol egy bálkirálynő-választáson! – vigyorgott David és megsimogatta felesége haját.

Julie élénken kacagott és megcsókolta David karját. Boldog volt, hogy ilyen férfit adott neki az élet. A nyugalomtól természetességbe merevedett mosollyal ültek, egymáshoz bújva amennyire lehetett, és nézték a fekete, nedves utat, melyen eljövendő életük felvillanó képei formálódtak ki. Egy gyönyörű és egészséges kisbaba, amint nagy, mély szemeivel az anyukája és apukája arcát fürkészi, megfogja ujjukat és később rájuk mosolyog. Aztán a kisbaba lassan felnő, első lépéseit megteszi az életében. Majd később a kisgyerek iskolába jár, barátai lesznek, együtt sportol a szüleivel. Igazi boldog kis családként élnek együtt a tónál. Milyen szép is az élet, mennyire boldog is lehet az ember!

A másodperc törtrésze alatt azonban minden megváltozott.

Az út jobb oldaláról a fényszórók sárgás derengésében egy szarvas hatalmas, szürkésbarnás tömege tűnt fel a semmiből. Egyre növekedett, ahogy száguldottak felé, míg végül egy hatalmas fejet láttak már csak, a fejen két ijedt, nagy, fekete szempárt és óriási agancsokat.

Az idő hirtelen lelassult.

Egy örökkévalóságnak tűnt az iszonyatos ütés, amikor a szarvas összetört teste a Cadillac motorháztetejére csapódott, bezúzta a szélvédőt és hirtelen mindent vöröses, pépes szőrmés darabok borítottak be. David nem értette, miért nem nyílnak ki a légzsákok. Ez a gondolat éppen csak a másodperc törtrészéig jelent meg tudata felszínén – utána minden idegszálát elöntötte a pánik jeges áradata. Egyetlen pillanat alatt kellett reagálnia. Fékezett és élesen balra rántotta a kormányt. A Cadillac a nedves úton borzalmasan kifarolt, kétszer is megpördült a tengelye körül, vadul megrázkódott és veszélyesen imbolyogni kezdett. David kétségbeesetten birkózott a kormánnyal, görcsös kezei között érezte az autó remegését. Hallotta Julie sikoltását és azt az artikulálatlan üvöltést, mely örökre beleégett elméjébe. A terepjáró még egyszer megpördült, majd a kerekek csikorogni kezdtek – és az autó a jobb oldalára borult. Szikrákat vetve, legalább 50 kilométer/órás sebességgel csúszott a vizes úton, egyre közelebb kerülve az út jobb oldalán lévő árokhoz. David felnyögött és próbált úrrá lenni a pokoli helyzeten. Ahogy meglátta a közeledő szalagkorlátot, a pánik belefagyott vadul zakatoló szívébe.

A korlát úgy szakadt át, mint egy korhadt tűzifa. Egyetlen apró roppanás volt csupán. David fogait összeszorítva kapaszkodott a kormányba, másik kezével Julie-t tartotta, minden erejét megfeszítve markolta a nő ruháját.

Egymásra néztek.

David agyába örökre beleégett a látvány, amint felesége riadtan ráemeli tekintetét, szemeiben könny gyűlik össze, a beszakított szélvédő okozta sérülések miatt arca jobb oldala véres csíkokkal szabdalt, haja összevissza csapódik körülötte.

Aztán a nagy ütődés.

A Cadillac őrült pörgésbe kezdett, amint átszakította a szalagkorlátot. David és Julie azonnal elvesztették az eszméletüket. Testük tehetetlen, egyre jobban széttörő tömegként rázkódott az éppen rommá szakadó autóban, amint az árok nyolc méteres mélyében vagy háromszor megpördülve földet ért. Amilyen gyorsan történt az ütközés, olyan hirtelen állt meg minden. A Cadillac vörös péppé zúzódott teste füstölve, borzalmasan összetörve, a tetején állapodott meg a sötét árok mélyén. Csönd borult a tájra. Csupán az esőcseppek szakadatlan zúgása kopogott az autó alvázán.

Kováts Róbert szenvedélyes bestselleríró, akinek könyvei fókuszában a lélek áll, amelynek számtalan aspektusát tanító erejű, magával ragadó hangvételű történetekben mutatja be. Nem fél a sötétség legmélyére menni, ugyanakkor minden írásában a fény felé vezeti a főhőst, és így az olvasót is. Előszeretettel nyúl olyan témákhoz, mint például a gyász, a megbocsátás, a lelki sebek gyógyulása, valamint az önismeret. Műveiben a valóság gyakran találkozik a képzelettel, a természetfelettivel, a misztikummal és a túlvilággal, ezáltal olyan különleges atmoszférát teremtve, ami beszippantja az olvasót.

„Olyan történeteket igyekszem írni, amiktől az olvasó úgy érzi, ez nemcsak neki íródott, hanem mintha a szíve diktálta volna a sorokat. Igyekszem leültetni az olvasót a tűz mellé, és egy mesével megajándékozni, ami gyógyír lehet a lelki sebekre, fényt gyújthat a sötétségben, és a válaszok talán egy biztos ösvényre vezetik. Nem csupán olvasmányélményt szeretnék adni – kalauzt az élet útján.”