Lee Child

ELTŰNT ELLENSÉG

Lee Child

ELTŰNT
ELLENSÉG

Harmadik kiadás

A mű eredeti címe

The Enemy

Copyright © Lee Child 2004

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2018

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

ILLÉS ANDREA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 172 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Adèle King emlékének ajánlom

1. fejezet

Ez olyan súlyos, mint egy szívroham – talán ez lehetett Ken Kramer utolsó gondolata, amint hatalmába kerítette a pánik, ahogy elakadt a lélegzete, és elnyelte a sötét mélység. Valami nagyon nem volt rendben, és ő ezt jól tudta. Egy olyan helyen volt, ahol nem lett volna szabad lennie, olyasvalakivel, akivel nem lett volna szabad, és nála volt valami, amit biztonságosabb helyen kellett volna tartania. De eddig mindig megúszta. Kockáztatott – és nyert. A játszma csúcsán volt. Valószínűleg mosolygott is, amíg egy hirtelen ütés a mellkasában el nem árulta. Aztán minden a feje tetejére állt. A siker hirtelen katasztrófába fordult. És már nem volt ideje, hogy bármit is helyrehozzon.

Senki sem tudhatja, milyen érzés egy halálos kimenetelű szívroham. Nincsenek túlélők, akik elmesélhetnék. Az orvosok elhalt szövetekről és vérrögökről beszélnek, oxigénhiányról és elzáródott erekről. Szabálytalan, gyors szívverésről. Olyan szavakat használnak, mint az infarktus és a fibrilláció, de nekünk ezek nem jelentenek semmit. Az ember egyszerűen holtan esik össze – elég lenne, ha ennyit mondanának. Ken Kramerrel ez történt: holtan esett össze, magával vitte a titkait, és a maga után hagyott zűrzavar majdnem az életembe került.

Egyedül üldögéltem egy kölcsönkapott irodában. A falon egy óra lógott. Nem volt másodpercmutatója, csak nagy- és kismutató. Nem ketyegett. Teljesen néma volt, mint az egész szoba. Mereven figyeltem a nagymutatót. Nem mozdult.

Vártam.

Aztán megmozdult a mutató. Előreugrott hat fokot. A mozdulat mechanikus volt, visszafogott és precíz. Egyet ugrott a mutató, egy kicsit rezgett, aztán megpihent.

Egy perc.

Egy eltelt, még egy hátravan.

Hatvan másodperc.

Tovább figyeltem. Az óra nagyon-nagyon sokáig mozdulatlanul állt. Aztán ismét ugrott egyet a mutató. Megint hat fok, megint egy perc. Eljött az éjfél, és 1989-ből 1990 lett.

Hátratoltam a székemet, és felálltam az íróasztaltól. Megcsörrent a telefon. Gondoltam, bizonyára valaki boldog új évet akar kívánni. De nem így volt. Egy civil rendőr hívott, mert egy halott katonát találtak egy motelben, közel ötven kilométerre a támaszponttól.

– A katonai rendőrség ügyeletes tisztjével szeretnék beszélni – közölte.

Megint visszaültem az íróasztal mögé.

– Én vagyok az – mondtam.

– Holtan találtuk az egyik emberüket.

– Az egyik emberünket?

– Egy katonát – mondta a rendőr.

– Hol?

– A városban, egy motelben.

– Hogyan halt meg? – kérdeztem.

– Valószínűleg szívroham – válaszolta a rendőr.

Hallgattam. Lapoztam egyet az íróasztalomon álló katonai naptáron, december 31-ről áthajtottam január 1-jére.

– Semmi gyanús körülmény? – kérdeztem.

– Nem találtunk semmit.

– Láttak már szívrohamot?

– Elég gyakran.

– Oké. Hívja fel a főparancsnokságunkat – mondtam, és megadtam a telefonszámot. – Boldog új évet! – tettem még hozzá.

– Magának nem kell idejönnie? – kérdezte a rendőr.

– Nem – feleltem, és leraktam a kagylót. Nekem nem kellett odamennem. A hadsereg hatalmas intézmény, kicsit nagyobb, mint egész Detroit, egy kicsit kisebb, mint Dallas, és legalább olyan érzelemmentes, mint bármelyik nagyváros. A jelenlegi aktív állomány kilencszázharmincezer fő, nők és férfiak, akik olyannyira reprezentálják az amerikai átlagnépességet, amennyire csak lehetséges. A halálozási arány Amerikában százezerből nagyjából nyolcszázhatvanöt fő/év, és ha épp nem folyik hosszabban elhúzódó háború, a katonák sem halnak az átlagemberektől eltérő ütemben. Egészében véve persze fiatalabbak és fittebbek, mint az átlagnépesség, de többet dohányoznak és isznak, rosszabbul táplálkoznak, több stressz éri őket, és a kiképzés során veszélyes dolgokat is művelnek. Úgyhogy a várható élettartamuk nagyjából átlagosra jön ki. Tehát ugyanolyan arányban haláloznak el, mint mások. Vessük össze az átlag halálozási arányt és a jelenlegi állományt, így kijön, hogy minden év minden egyes napján huszonkét katona hal meg – baleset, öngyilkosság, szívbetegségek, rák, szélütés, tüdőbaj, májelégtelenség, veseelégtelenség következtében. Mint az átlag állampolgárok Detroitban vagy Dallasban. Tehát nem kellett odamennem. Katonai rendőr vagyok, nem halottkém.

Az óra mutatója megint megmozdult. Ugrott egyet, kicsit megremegett, aztán megpihent. Három perccel múlt éjfél. A telefon újból megcsörrent. Valaki azért hívott, hogy boldog új évet kívánjon. Az irodám előterében ülő őrmester volt az, egy nő.

– Boldog új évet! – szólt bele a telefonba.

– Magának is – feleltem. – Nem tudott volna felállni, és bedugni a fejét az ajtón?

– Nem tudta volna maga kidugni a fejét?

– Épp telefonáltam.

– Ki volt az?

– Senki – feleltem. – Csak egy katona nem érte meg az újévet.

– Kér egy kávét?

– Persze – feleltem. – Miért is ne?

Letettem a kagylót. Ekkor már több mint hat éve voltam a seregnél, és a kávéjuk jelentette számomra az egyik legfőbb boldogságot. A világon a legjobb kávé, efelől semmi kétség. És ilyenek voltak az őrmesterek is. Ez a nő a hegyekből jött, Georgia északi részéből. Két napja ismertem. A támaszponttól nem messze lakott egy lakókocsiban. Volt egy egy év körüli kisfia. Mindent elmesélt róla. A férjét nem említette. Csupa csont és ín volt, olyan kemény, mintha acélból lenne, és kedvelt engem. Ezt tudtam abból, hogy kávét hozott. Ha nem kedvelnek, nem hoznak kávét. Inkább hátba döfnek egy késsel. Nyílt az ajtó, és belépett a nő két bögre kávéval – egy magának, egy nekem.

– Boldog új évet! – ismételtem meg.

Mindkét bögre kávét lerakta az íróasztalomra.

– Az lesz? – kérdezte.

– Nem látom be, miért ne lenne az – feleltem.

– A berlini falat már félig ledöntötték. Láttam korábban a tévében. Óriási bulit rendeztek.

– Örülök, hogy legalább valahol valaki bulizott.

– Rengeteg ember volt, hatalmas tömeg. Mindenki énekelt és táncolt.

– Nem néztem a híradót.

– Az ottani buli hat órával ezelőtt történt. Ennyi az időeltolódás.

– Akkor valószínűleg még mindig zajlik.

– A lebontáskor kalapács volt az embereknél, azzal bontották a falat.

– Megtehetik. Az ő oldaluk szabad város. Negyvenöt évet áldoztunk rá, hogy megvédjük a szabadságukat.

– Hamarosan már nem lesz ellenségünk.

Megkóstoltam a kávét. Forró volt, és fekete, a legjobb a világon.

– Mi győztünk – mondtam. – Ez talán nem jó dolog?

– Nem feltétlenül, ha valaki abból él, amit a hadsereg fizet neki.

Azt viselte, amit én: tábori egyenruhát. Az ujja rendesen feltűrve. A katonai rendőri karjelzés pontosan egyenesen állt. Úgy sejtettem, biztosítótűvel van rögzítve a hátulján, ahol senki nem látja. A bakancsa ragyogott.

– Van sivatagi terepmintás egyenruhája? – kérdeztem.

– Sosem voltam a sivatagban.

– Megváltoztatták a mintázatát. Nagy barna foltokat raktak rá. Ötévnyi kutatás eredménye. A gyalogságnál azt mondják rá, olyanok a foltok, mint egy csokis keksz. Nem jó a minta, vissza kell változtatni a régire. De legalább újabb öt évbe fog telni, amíg erre odafent rájönnek.

– És?

– Öt évbe telik nekik, hogy megtervezzék egy terepmintás egyenruha mintázatát. A kisfia végez az egyetemen, mire ezek rájönnek, hogy csökkenteni kell a hadsereg létszámát. Úgyhogy emiatt szerintem ne aggódjon.

– Oké – mondta, de láttam rajta, hogy nem hisz nekem. – Gondolja, elég okos lesz, hogy egyetemre járjon?

– Még nem találkoztam vele.

Az őrmester nem felelt semmit.

– A hadsereg gyűlöli a változást – szögeztem le. – És ellenség mindig lesz.

A nő nem válaszolt. Hirtelen újból megcsörrent a telefonom. Az őrmester odahajolt, és felvette helyettem. Úgy tizenegy másodpercig hallgatott, aztán átnyújtotta.

– Garber ezredes – közölte. – Washingtonból.

Fogta a kávésbögréjét, és kiment. Garber ezredes tulajdonképpen a felettesem volt, és habár barátságos embernek ismertem, nem tűnt túl valószínűnek, hogy pusztán udvariasságból hívna nyolc perccel éjfél után, újévkor. Az ilyesmi nem volt jellemző rá. Vannak nagykutyák, akik így csinálják. A nagy ünnepeken árad belőlük a szívélyesség, a vidámság és a kedvesség, mintha csak közénk tartoznának, és egyenrangúak lennénk. De Leon Garber álmában sem próbálkozott volna ilyesmivel, senkivel, a legkevésbé velem. Még akkor sem, ha tudta volna, hogy itt vagyok a támaszponton.

– Tessék, Reacher – szóltam bele a kagylóba.

Hosszú szünet.

– Azt hittem, maga Panamában van – kezdte Garber.

– Parancsot kaptam, áthelyeztek – mondtam.

– Panamából Fort Birdbe? De hát miért?

– Nem állt módomban megkérdezni.

– Ez mikor történt?

– Két nappal ezelőtt.

– Hát ez elég nagy lecsúszás, nem?

– Az lenne?

– Panama valószínűleg sokkal izgalmasabb lehetett.

– Elég jó volt – mondtam.

– És rögtön be is rakták ügyeletesnek szilveszter éjszakára?

– Önként jelentkeztem. Igyekszem megkedveltetni magam.

– Az elég reménytelen feladat – jegyezte meg Garber.

– Az őrmester épp most hozott nekem kávét.

Garber rövid időre elhallgatott.

– Felhívták az előbb, hogy egy halott katonát találtak egy motelben?

– Nyolc perccel ezelőtt. Továbbítottam a hívást a főparancsnokságra.

– Ők pedig továbbították valaki másnak, engem meg most rángattak ki egy partiról, hogy közöljék velem, mi történt.

– De hát miért?

– Mert a szóban forgó halott katona egy vezérőrnagy.

Csönd lett a vonal túlsó végén.

– Eszembe se jutott, hogy megkérdezzem – jegyeztem meg.

Továbbra is csönd.

– A vezérőrnagyok is halandóak, mint mindenki más – mondtam.

Semmi válasz.

– Nem volt semmi gyanús körülmény – folytattam. – Beadta a kulcsot, ennyi. Szívroham. Valószínűleg köszvényes is volt. Nem láttam semmi okát, hogy fontosnak találjam.

– Itt a hadsereg méltóságáról van szó – jelentette ki Garber. – Nem hagyhatunk ott egy vezérőrnagyot, aki feldobta a talpát, anélkül hogy reagálnánk valamit. Szükséges a jelenlétünk.

– És ez az én feladatom lenne?

– Jobban örülnék, ha valaki más menne. De valószínűleg maga az egyetlen józan katonai rendőr a föld színén ma éjjel. Úgyhogy igen, maga.

– Egy óra, mire odaérek.

– Nem fog elszaladni, halott. És még úgysem találtak józan halottkémet.

– Oké – mondtam.

– Legyen tiszteletteljes – utasított Garber.

– Oké – ismételtem meg.

– És udvarias. A támaszponton kívül az ő kezükben vagyunk. Ez civil hatáskörbe tartozik.

– Ismerem a civileket – mondtam. – Egyszer találkoztam eggyel.

– De azért tartsa kézben a helyzetet – folytatta Garber. – Tudja, ha úgy alakulnának a dolgok.

– Valószínűleg az ágyban halt meg – fűztem hozzá. – Ahogy az többnyire lenni szokott.

– Ha szükséges, hívjon fel – mondta Garber.

– Jó volt a parti?

– Kitűnő. Hazalátogatott a lányom is.

Letette a kagylót, én pedig visszahívtam a civil diszpécsert, és megkérdeztem tőle a motel nevét meg címét. A kávét az asztalon hagytam, elmondtam az őrmesternek, hogy mi történt, aztán visszamentem a szállásomra, hogy átöltözzek. Úgy gondoltam, ha szükséges a jelenlétem, az megkívánja, hogy rendes egyenruhában legyek, és ne tábori öltözetben.

Elvittem egy Humveet a katonai rendőrség járművei közül, és kihajtottam a főkapun, ahol a kapusnaplóba bejegyezték a távozásomat. A motelt úgy ötven perc alatt meg is találtam. Közel ötven kilométerre északra volt Fort Birdtől. Sötét, jellegtelen észak-karolinai tájon vezetett át az út, csenevész erdők váltogatták egymást szántóföldekkel, amikről úgy gondoltam, szunnyadó édesburgonya-ültetvények lehetnek. Az egész új volt nekem. Sosem szolgáltam még errefelé. Az utak teljesen kihaltak voltak, mindenki a szilveszteri bulikon szórakozott. Reméltem, hogy még azelőtt visszaérek a támaszpontra, hogy kitódulnak az utakra, és hazafelé indulnak, bár úgy véltem, a Humveenak elég jók az esélyei egy civil autóval való frontális ütközéskor.

A motel több alacsony épület között állt, amelyek egy többszintű autópálya-kereszteződés közelében csoportosultak. Középen egy kamionospihenő. Volt egy mocskos kis bisztró, amely ünnepeken is nyitva tartott, és egy akkora benzinkút, ahová kamionok is befértek. Állt ott még egy névtelen sztriptízbár rengeteg neonnal, ablakok nélkül. A rózsaszín felirat – Egzotikus táncosnők – a kínálatot hirdette, és akkora parkoló terült el előtte, mint egy futballpálya. A betonon szivárványos benzinfoltok sötétlettek. A bárból kiszűrődött a hangosan dübörgő zene. Körben autók parkoltak. Az egész környék az utcai lámpák kénsárga fényében úszott. Az éjszakai levegő hideg volt, a köd foszlányokban lebegett. A motel a benzinkúttal szemben állt. Lerobbant, földszintes épület, talán húsz szobája lehetett. Sok helyen málladozott a vakolat. Üresnek látszott. A bal oldali végében egy recepciósiroda, mellette egy kólaautomata állt.

Első kérdés: mit keres egy ilyen helyen egy vezérőrnagy? Az biztos, hogy nem lenne különösebb vizsgálat az ügyben, ha egy elegánsabb Holiday Inn motelben száll meg.

A hely utolsó előtti szobája előtt srégen, hanyagul leparkolva két rendőrautó állt, a kettő közé beszorulva pedig egy egyszerű kis szedán. Látszott rajta, hogy hideg, belepte a pára. Négyhengeres piros Ford, műanyag keréktárcsákkal. Bizonyára bérelt autó. Megálltam a Humveeval a jobb oldali rendőrautó mellett, és kikászálódtam a hidegbe. Innen még hangosabban hallatszott az utca túloldaláról dübörgő zene. Az utolsó előtti szobában sötét volt, de az ajtó nyitva állt. Gondoltam, a rendőrök azért hagyták nyitva, hogy ne legyen túl meleg odabent. Próbálták lassítani a holttest bomlását. Alig vártam, hogy megnézhessem; sosem láttam még halott vezérőrnagyot.

Három rendőr ült a kocsiban. Az egyik kiszállt, és elém jött. Barna egyennadrág volt rajta, és rövid bőrdzseki, a cipzárja állig felhúzva. A feje fedetlen. A dzsekire kitűzött névtábla szerint Stockton volt a neve, a rangja helyettes rendőrfőnök. Nem ismertem, mivel soha nem szolgáltam még itt. Őszült, ötven körül járhatott. Közepes testmagasság, kicsit elpuhult és túlsúlyos alkat, de abból, ahogy rögtön a szolgálati jelvényre nézett a kabátomon, láttam, hogy valószínűleg veterán, ahogy sok rendőr.

– Őrnagy... – mondta, mintegy üdvözlésképpen.

Bólintottam. Veterán, most már biztos. Az őrnagy jelzése egy kis aranyszínű tölgyfalevél mindkét váll-lapon, a szélessége két és fél centi. A fickó felfelé és kicsit oldalról nézett az enyémre, ami nem a legjobb szög, de így is rögtön felismerte. Tehát tisztában van a rangjelzésekkel. És megismertem a hangját: ő telefonált öt másodperccel éjfél után.

– Rick Stockton vagyok – mutatkozott be. – A helyettes rendőrfőnök.

Nagyon nyugodt volt. Nyilván látott már olyat, aki szívrohamban hunyt el.

– Jack Reacher – mondtam. – Az ügyeletes tiszt a katonai rendőrségtől.

Ő is felismerte a hangomat, és egy mosollyal nyugtázta.

– Szóval mégis úgy döntött, hogy idejön.

– Nem mondta, hogy az áldozat egy vezérőrnagy.

– Hát az.

– Sosem láttam még halott vezérőrnagyot – jegyeztem meg.

– Nem sokan láttak – felelte, és abból, ahogy mondta, az volt az érzésem, egykor sorállományú katona lehetett.

– A seregben szolgált? – kérdeztem.

– A tengerészgyalogságnál – felelte. – Első őrmester.

– Az apám is tengerészgyalogos volt – mondtam. Ezt mindig hangsúlyozom, ha tengerészgyalogosokkal van dolgom. Mintha ez öröklötten legitim helyzethez juttatna. Így nem úgy gondolnak rám, mint egy egyszerű mezei katonára a gyalogságtól. De azt azért nem mondtam el, hogy százados volt az apám. A sorállományúak és a tisztek nem feltétlenül rajonganak egymásért.

– Humvee? – érdeklődött, és az autómat szemlélte. – Szereti?

Bólintottam. Humvee – nagyjából így szokták kiejteni a HMMWV rövidítést. „Nagy mozgékonyságú, többcélú katonai jármű” – ez nagyjából mindent elmond róla. A hadseregnél általában mindent elárul a dolgok elnevezése.

– A híréhez hűen működik – mondtam.

– Kicsit széles – jegyezte meg Stockton. – A városban nem szívesen járnék vele.

– Ha harckocsik lennének maga előtt, eltakarítaná őket az útból. Azt hiszem, a leginkább erre való.

A bárból kiszűrődő zene tovább dübörgött. Stockton hallgatott.

– Akkor nézzük meg azt a halott fickót – mondtam.

Bevezetett a helyiségbe. Felkattintotta a villanykapcsolót, amitől fénybe borult a kis előszoba. Aztán egy másik kapcsolótól az egész helyiség. Átlagos motelszoba tárult elém. Egy méter széles kis előtér, baloldalt gardróbszekrénnyel, jobbra fürdőszobával. Aztán egy téglalap alakú kis helyiség, beépített konyhapulttal, olyan mélységben, mint a gardrób, a franciaágy pedig éppen olyan hosszú volt, mint a fürdőszoba oldalfala. A távolabbi falon széles ablak, sötétítőfüggönnyel, alatta beépítve egy fűtésre és hűtésre is használható klímaberendezés. A legtöbb dolog a szobában ütött-kopott, lehangoló és barna színű volt. Az egész komornak, nyirkosnak és nyomorúságosnak hatott.

Az ágyon egy halott férfi hevert.

Meztelen volt, és hason feküdt. Fehér bőrű férfi, talán hatvan felé járhatott, elég magasnak tűnt. Olyan volt a testalkata, mint egy egykori sportolóé. Mint egy edzőé. Még mindig elég jó izmai voltak, de kicsit megpuhult itt-ott, ahogy az öregedő férfiak szoktak, akármilyen jól is tartják magukat. Fehér, szőrtelen láb, régi hegek. Erős szálú, őszes haj, egészen rövidre nyírva, a tarkóján napcserzette, barázdált bőr. Jellegzetes típus. Ha száz ember megnézte volna, mind a százan azt mondják, hogy egész biztosan katonatiszt.

– Így találtak rá? – kérdeztem.

– Igen – bólintott Stockton.

A második kérdés: hogyan fedezték fel? Ha valaki kivesz éjszakára egy motelszobát, elvárja, hogy békén hagyják, amíg a szobalány másnap reggel be nem megy.

– Hogyan? – kérdeztem.

– Mit hogyan?

– Hogyan találtak rá? Ő hívta a mentőket, amikor rosszul lett?

– Nem.

– Akkor hogy történt?

– Majd meglátja.

Hallgattam. Egyelőre nem láttam semmit.

– A hátára fordították? – kérdeztem.

– Igen, aztán visszafordítottuk.

– Nem bánja, ha megnézem?

– Nyugodtan.

Odamentem az ágyhoz, és a bal kezemet a halott hónalja alá dugva a hátára fordítottam. Hideg volt, és kicsit merev. A hullamerevség már kezdett beállni. A hátára fektettem, és négy dolgot vettem észre. Először azt, hogy a bőrének határozottan szürkés a színe. Másodszor, hogy az arcára döbbenet és fájdalom fagyott rá. Harmadszor, hogy a jobb kezével a bal karját szorongatta, a bicepsze közelében. Negyedszer, hogy kondomot visel. A vérnyomás már rég tovatűnt, akárcsak az erekció, és a kondom majdnem üresen lógott, mint egy átlátszó bőrlebeny. Az, hogy az orgazmus előtt halt meg, egyértelmű volt.

– Szívroham – szólalt meg a hátam mögött Stockton.

Bólintottam. A szürkés bőrszín ennek eléggé határozott jele. Az arcán látható döbbenet és meglepetés meg a bal karjában fellépő hirtelen fájdalom is.

– Elég heves lehetett – állapítottam meg.

– Az aktus előtt vagy után? – kérdezte Stockton, a hangja kissé pajkosan csengett.

A párnára néztem. Az ágy teljesen be volt vetve. A halott az ágytakarón feküdt, amely még rá volt húzva a párnákra. De volt egy bemélyedés rajtuk, egy fej lenyomata, és kisebb benyomódások, könyökök és sarkak nyoma.

– A nő alatta feküdt, amikor történt – mondtam. – Ez biztos. Úgy kellett kimásznia.

– Nem semmi módja a halálnak.

Megfordultam.

– El tudok képzelni rosszabbat is.

Stockton csak rám mosolygott.

– Mi az? – kérdeztem.

Nem felelt semmit.

– A nőt nem találták meg? – kérdeztem.

– Csak a hűlt helyét. Nyilván elmenekült.

– A recepciós látta?

Stockton megint csak elmosolyodott.

Ránéztem, aztán megértettem. Egy olcsó motel az autópálya közelében, kamionospihenővel és sztriptízbárral, majd ötven kilométerre egy katonai támaszponttól.

– Szóval egy kurva volt, és így találtak rá – mondtam. – A portás nyilván ismerte a nőt. Látta, hogy túl hamar kiszalad a szobából. Kíváncsi lett, mit történhetett, és idejött, hogy megnézze.

Stockton bólintott.

– Azonnal telefonált a rendőrségnek. A kérdéses hölgy persze akkorra már rég kereket oldott, és a recepciós tagadja, hogy itt járt volna. Úgy csinál, mintha ez nem afféle hely lenne.

– Régebben volt már dolguk ezzel a motellel?

– Hébe-hóba. Mivel afféle hely, nekem elhiheti.

Tartsa kézben a helyzetet! – utasított Garber.

– Szóval szívroham? – kérdeztem. – Semmi több?

– Valószínűleg – felelte Stockton. – De csak akkor tudhatjuk biztosan, ha meglesz a boncolás eredménye.

A szobában csönd lett. Nem hallottam mást, csak a kint álló rendőrautókból az URH-rádiót és a zenét az utca túloldalán lévő bárból. Visszafordultam az ágyhoz. A halott arcára néztem. Nem ismertem. Megnéztem a kezét. A jobbján a West Point Katonai Akadémia pecsétgyűrűje, a balon egy karikagyűrű, széles, régimódi, valószínűleg kilenckarátos. A mellkasára pillantottam. A dögcédula becsúszott a jobb karja alá, amikor odakapott. Nagy nehezen felemeltem a karját, és kihúztam a cédulát. A neve Kramer, katolikus, a vércsoportja nullás.

– Elvégezhetjük mi is a boncolást – ajánlottam fel. – A Walter Reed Katonai Kórházban.

– Az államon kívül?

– Vezérőrnagy volt.

– El akarják tussolni a dolgot.

Bólintottam.

– Hát persze. Miért, maga nem akarná?

Elengedtem a cédulát, elléptem az ágytól, és megnéztem az éjjeliszekrényt meg a kis konyhapultot. Nem találtam semmit. Telefon nem volt a szobában. Úgy gondoltam, egy ilyen helyen nyilván csak a recepción van nyilvános készülék. Stockton mellett ellépve benéztem a fürdőszobába. Egy fekete bőr Dopp piperekészletet találtam a mosdó mellett, a cipzárja behúzva. K. R. K. monogram volt rajta, dombornyomással. Kinyitottam. Fogkefét, borotvát, utazáshoz való kis tubus fogkrémet és borotvahabot találtam benne. Semmi más. Se szívgyógyszer, se kondom.

Megnéztem a szekrényt. Egy díszegyenruha, szépen beakasztva három külön vállfára, a nadrág ráhajtva az elsőre, a zubbony mellette a másodikon, az ing a harmadikon. A nyakkendő ott lógott az ing gallérja alatt. A polcon fölöttük egy csapattiszti tányérsapka, aranyozott zsinórozással. Az egyik oldalán egy összehajtogatott fehér atlétatrikó, a másikon egy összehajtogatott fehér bokszeralsó.

A szekrény aljában egy pár cipő, mellette egy kifakult, zöld vászonhuzatú bőrönd, a szekrény hátsó falának támasztva. A fekete cipők csillogósra fényesítve, a zoknik gombócban belegyűrve. A bőrönd civil volt, a sarkánál kopott bőrrátéttel megerősítve. Nem volt benne túl sok minden.

– Maguk is megkapják a boncolási jegyzőkönyvet – mondtam Stocktonnek. – A patológusunk küld egy másolatot a jelentésről, semmit nem hagy ki belőle, és semmit nem tesz hozzá. Ha bármi olyat találnak benne, ami nem tetszik, minden további nélkül visszaadjuk maguknak az ügyet.

Stockton nem felelt semmit, de nem éreztem, hogy ellenséges lenne. Vannak rendőrök, akik azok. Egy ilyen nagy támaszpont, mint a Fort Bird-i, rengeteg hatást gyakorol a körülötte lévő civil világra. Ezért aztán a katonai rendőrök meglehetősen sok időt töltenek együtt civil kollégáikkal, ami néha púp a hátukon, máskor viszont nem. Az volt az érzésem, Stocktonnel nem lesz sok baj. Nyugodtnak látszott. Mindent egybevéve, nekem kicsit lustának tűnt, és a lusta emberek mindig boldogok, ha átpasszolhatják valaki másnak a feladataikat.

– Mennyi? – kérdeztem.

– Mi mennyi?

– Mennyibe kerül errefelé egy kurva?

– Húsz dollár körül. Itt az isten háta mögött nem nagyon vannak különleges áruk.

– És a szoba?

– Talán tizenöt dollár.

Visszafordítottam a holttestet a hasára. Nem volt könnyű, legalább száz kilót nyomott.

– Akkor, mit gondol?

– Miről?

– Arról, hogy a Walter Reedben csinálják a boncolást.

Egy pillanatra csönd lett. Stockton a falat bámulta.

– Azt hiszem, megoldható.

Valaki kopogott a nyitott ajtón. Az egyik rendőr odakintről.

– A halottkém telefonált – jelentette. – Legalább két órába telik, amíg ideér. Végül is szilveszter éjszaka van.

Elmosolyodtam. Stockton a „megoldható” helyett ezek után valószínűleg nagyon is kívánatosnak fogja találni a javaslatomat. Nem hinném, hogy szeretne itt tölteni két órát. Nemsokára egy csomó újévi bulinak vége, az utakon óriási lesz a káosz. Két óra múlva már könyörögni fog nekem, hogy vigyem el innen valahová a fickót. Nem szóltam semmit, a rendőr visszament a kocsihoz, Stockton pedig beljebb lépett a szobába, és megállt a befüggönyözött ablak előtt, a holttestnek háttal. Fogtam az akasztót az egyenruha zubbonyával, kivettem, és felakasztottam a fürdőszobaajtóra, ahol jól ráesett az előszobából jövő fény.

Ha az ember megnézi egy díszegyenruha zubbonyát, az olyan, mintha egy könyvet olvasna, vagy mintha odaülne valaki mellé egy bárpultnál, aki elmeséli neki az egész élettörténetét. A kabát, úgy tűnt, tökéletesen illett az ágyon fekvő holttestre, és Kramer állt a névtábláján, ahogy a dögcédulán is. Volt egy Bíborszív kitüntetése, két bronz tölgyfalevéllel, ami azt jelezte, hogy másodszor és harmadszor is megkapta – ez megmagyarázta a hegeket a testén. A váll-lapokon két ezüstcsillag jelezte, hogy vezérőrnagy. A fegyvernemi jelzés a hajtókán azt mutatta, hogy a páncéloshadosztály XII. hadtesténél, a Németországban állomásozó alakulatnál szolgált. Ezenkívül volt még egy csomó kitüntetése, jó pár Vietnámból és Koreából, közülük néhányat bizonyára keményen megszolgált, néhányat talán nem annyira. Akadtak köztük külföldi kitüntetések is, amelyeknek a viselését engedélyezik, de nem kötelező. Igencsak ki volt dekorálva a zubbony, amely aránylag réginek tűnt, de szépen karbantartották; szabványholmi, nem külön varratták. Mindent egybevéve arról árulkodott, hogy a tulajdonosa a katonai karrierjére hiú, de a személyére nem.

Átkutattam a zsebeit. Mind üres volt, csak a bérelt autó kulcsai lapultak az egyikben. Egy kulcskarikán lógtak, amihez kis műanyag tok csatlakozott, benne egy kis cédula, amire a sárga Hertz felirat volt nyomtatva, alá fekete golyóstollal, kézzel írták oda a kocsi rendszámát.

Pénztárca sehol. Aprópénznek se híre, se hamva.

Visszaakasztottam a zubbonyt a szekrénybe, és megnéztem a nadrágot. A zsebekben semmi. Megnéztem a cipőket. A zoknikon kívül semmi nem volt bennük. Megnéztem a tányérsapkát. Semmi nem bújt meg alatta. Kiemeltem a bőröndöt, és a padlóra rakva kinyitottam. Egy tábori egyenruha volt benne, és egy M43-as tábori sapka. Egy váltás fehérnemű és zokni, egy pár kifényesített bakancs, egyszerű fekete bőr. A bőrönd üres kis rekeszébe nyilván a Dopp piperekészlet illett. Semmi mást nem találtam. Becsuktam, és visszaraktam. Leguggoltam, és benéztem az ágy alá. Nem láttam semmit.

– Van valami, ami miatt fájhat a fejünk? – kérdezte Stockton.

Felálltam, és megráztam a fejemet.

– Semmi – hazudtam.

– Akkor a maguké lehet. De mindenképp kérek másolatot a jegyzőkönyvről.

– Rendben.

– Boldog új évet! – mondta Stockton búcsúzóul.

Kisétált a kocsijához, én pedig a Humveehoz. Felhívtam a bázist, bemondtam a 10-5-ös kódot, miszerint szükségem lesz egy mentőre, és szóltam az őrmesteremnek, hogy küldjön velük két embert, akik összeírják és összepakolják Kramer személyes holmiját, majd visszaviszik az irodámba. Aztán beültem a kocsiba, és megvártam, amíg Stockton emberei elmennek. Figyeltem, ahogy felgyorsítanak, és eltűnnek a ködben, aztán visszamentem a szobába, és kivettem Kramer zsebéből a bérelt autó kulcsát. Elhagytam a helyiséget, és kinyitottam a Fordot.

Kárpittisztító bűze csapta meg az orromat. Semmi nem volt benne, csak egy másolatot találtam a bérleti szerződésről. Kramer aznap délután egy óra harminckét perckor vette fel a kocsit a Dulles reptéren, Washington közelében. American Express kártyával fizetett, és engedményt is kapott. A kocsiban akkor huszonegyezer-száznegyvennégy kilométer volt. A számláló most huszonegyezer-hatszázhuszonegyet mutatott, ami, ha jól számoltam, azt jelentette, hogy úgy négyszáznyolcvan kilométert vezetett, ez nagyjából megfelel egy egyenes vonalú útnak Washingtontól idáig.

A papírt zsebre vágtam, és bezártam az autót. Megnéztem a csomagtartót. Teljesen üres volt.

A kulcsot is zsebre vágtam, és átsétáltam az utca túloldalára, a bárhoz. A zene minden lépéssel egyre hangosabb lett. Tíz méterről már éreztem a sör és a cigarettafüst szagát, amely kiáramlott a ventilátorokon. Átsétáltam a parkoló autók között, és megkerestem a bejáratot. Tömör faajtó volt, jól becsukva a hideg ellen. Benyitottam, és azonnal megcsapott a zaj és a sűrű, meleg levegő. Zsúfolásig tömve volt a helyiség. Vagy ötszáz embert láttam, feketére festett falakat, lilás spotlámpákat és tükörgömböket. A színpadon egy pózna mellett egy táncosnő vonaglott. Teljesen meztelen volt, csak egy fehér cowboykalapot viselt. Épp négykézláb szedegette össze a színpadra szórt bankókat.

A bejárat melletti pultnál egy nagydarab fickó üldögélt fekete pólóban. Az arca árnyékban maradt. Az egyik spotlámpa fénypászmájának a szélében annyit láttam, hogy olyan széles a mellkasa, mint egy olajoshordó. A zene fülsiketítő volt, az emberek meg úgy zsúfolódtak össze, mint a szardíniák. Kihátráltam, és hagytam, hogy becsukódjon az ajtó. Egy pillanatig mozdulatlanul álltam a hidegben, aztán visszasétáltam az utca túloldalára, és a motel irodájába indultam.

Lehangoló hely volt. Neoncsövek világították meg, amitől zöldesnek hatott minden, és zajos volt az ajtó melletti kólaautomata zúgásától. A falon egy nyilvános telefon, a padlót kopott linóleum borította, és a sarokban egy derékmagasságig érő, furnérlemezzel borított pult állt. A portás e mögött ült egy magas széken. Fehér bőrű fiatalember volt, húsz év körüli, hosszú, piszkos hajjal és csapott állal.

– Boldog új évet! – üdvözöltem.

Nem felelt.

– Elvitt bármit is a halott fickó szobájából? – kérdeztem.

A srác megrázta a fejét.

– Nem.

– Egész biztos?

– Nem vittem el semmit.

Bólintottam. Hittem neki.

– Jól van. Mikor jelentkezett be?

– Nem tudom, én tízkor kezdtem, akkor már itt volt.

Megint bólintottam. Ha Kramer fél kettő, kettő körül még a Dulles reptéren volt, és egyenesen idejött – márpedig a megtett kilométerek alapján nemigen járhatott másfelé –, akkor úgy fél nyolc körül érkezhetett meg. Talán fél kilenckor, ha útközben megállt valahol vacsorázni. Esetleg kilenckor, ha az átlagosnál óvatosabban vezetett.

– A telefont használta?

– Nem működik.

– Akkor hogy szerezte a kurvát?

– Milyen kurvát?

– Akivel épp kavart, amikor meghalt.

– Ide nem járnak kurvák.

– Átment a bárba, és ott szedte fel?

– Az épület legvégében van a szobája, én aztán nem láttam, mit csinál.

– Van jogosítványa?

A fiú rövid időre elhallgatott.

– Miért?

– Egyszerű kérdés: vagy van, vagy nincs.

– Van jogosítványom.

– Mutassa meg!

Nagyobb voltam, mint a kólaautomata, és az egyenruhám teleaggatva kitüntetésekkel és jelvényekkel, úgyhogy engedelmeskedett, ahogy a legtöbb cingár húszéves, ha ezen a hangon szólok rájuk. Lekászálódott a székről, hátranyúlt a farzsebébe, és előhúzott egy tárcát. Kinyitotta. A jogosítványa opálos műanyag tokban volt. Rajta a fényképe, a neve és a címe.

– Oké – bólintottam. – Most már tudom, hol lakik. Később még visszajövök, és felteszek pár kérdést. Ha nem találom itt, maga után megyek, és megkeresem otthon.

A srác nem felelt semmit. Elfordultam, kimentem, visszaballagtam a Humveehoz, és vártam.

Negyven perccel később megjelent egy katonai halottszállító és egy másik Humvee. Megmondtam az embereimnek, hogy szedjenek össze mindent, a bérelt autót is, de nem vártam meg, amíg végeznek. Inkább visszamentem a támaszpontra. A kapunál bejelentkeztem, aztán visszasiettem a kölcsönkapott irodába, és szóltam az őrmesternek, hogy hívja fel nekem Garbert. Az íróasztalomnál vártam, hogy kapcsolja. Két percbe sem telt a dolog.

– Na, mi történt? – kérdezte Garber.

– Kramer volt a neve – közöltem.

– Ezt tudom. Beszéltem a rendőrség diszpécserével, miután magát felhívtam. De mi történt vele?

– Szívroham – mondtam. – Egy prostituálttal való együttlét során. Egy olyasfajta motelben, amit egy kicsit kényesebb ízlésű csótány is nagy ívben elkerülne.

Hosszú csönd.

– A francba! – káromkodott Garber. – Nős volt.

– Igen, láttam, hogy karikagyűrű van rajta. És egy West Point-os pecsétgyűrű.

– Az ötvenkettes évfolyamon végzett – fűzte hozzá Garber. – Utánanéztem.

Megint csönd lett a vonal túlsó végén.

– A francba! – mormolta aztán újból Garber. – Okos emberek miért művelnek ilyen baromságokat?

Nem feleltem, mert én sem tudtam.

– Nagyon diszkrétnek kell lennünk – adta ki az utasítást Garber.

– Ne aggódjon, már elkezdtük az ügy eltussolását. A rendőrök beleegyeztek, hogy a Walter Reedbe küldjük boncolásra.

– Jó – nyugtázta Garber. – Nagyon jó. – Aztán kicsit hallgatott. – Meséljen el mindent, amit tud, a legelejétől!

– A XII. hadtest jelzését viselte. Vagyis Németországban állomásozott. Tegnap érkezett a Dulles reptérre, valószínűleg Frankfurtból. Biztos, hogy sima utasszállítóval, mert díszegyenruha volt rajta, nyilván azt remélte, hogy így az első osztályra ültetik. Ha katonai géppel repül, tábori egyenruhában lett volna. Bérelt egy olcsó autót, vezetett négyszáznyolcvan kilométert, aztán kivett egy tizenöt dolláros motelszobát, és felszedett egy húszdolláros kurvát.

– A repülőútról tudok – mondta Garber. – Felhívtam a XII. hadtestet, és közöltem velük, hogy meghalt.

– Mikor?

– Miután beszéltem a diszpécserrel.

– Azt megmondta, hogy hol vagy hogyan halt meg?

– Azt mondtam, valószínűleg szívroham, semmi többet, a részletekbe nem avattam be őket, és abba sem, hogy hol történt. Úgy látom, nagyon jól tettem.

– És a repülő?

– American Airlines, tegnapi gép, Frankfurtból a Dulles reptérre, pontban egykor érkezett meg, és ma reggel kilenckor indult volna tovább a Washington National reptérről a Los Angeles-i nemzetközi repülőtérre. A páncélosok konferenciájára tartott, Fort Irwinbe. Az európai páncélosegységek egyik parancsnoka volt, nagyon fontos beosztás. Megvolt az esélye, hogy pár éven belül helyettes vezérkari főnökké nevezzék ki. A páncélosok vannak soron, hogy ők adják a helyettest. A jelenlegi a gyalogságtól van, és váltogatni szokták. Jó esélyei voltak. De ez most már nem fog megtörténni, igaz?

– Hát nem valószínű – állapítottam meg. – Tekintve, hogy meghalt.

Garber nem felelt.

– Mennyi időre jött haza?

– Egy héten belül vissza kellett volna mennie Németországba.

– Mi a teljes neve?

– Kenneth Robert Kramer.

– Fogadni mernék, hogy a születési helyét és idejét is pontosan tudja.

– És?

– És a járatának a számát meg az ülésszámát. És hogy mennyit fizettek a jegyekért. És hogy vegetáriánus ennivalót kért-e. És az Irwinnek pontosan melyik szobájában szállásolták volna el.

– Mire akar kilyukadni?

– Arra, hogy én miért nem tudom mindezt?

– Honnan tudná? – kérdezte Garber. – Én a telefonon ültem, amíg maga a motelben szaglászott.

– Én ahányszor utazom valahová, van nálam egy csomó repülőjegy, utazási parancs, helyfoglalásról szóló papírok, ha a tengerentúlra repülök, útlevél. És ha, tegyük fel, egy konferenciára tartok, akkor egy aktatáska is, mindenféle egyéb vacakkal.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy eltűntek dolgok abból a motelszobából. Jegyek, helyfoglalások, útlevél, útiterv. Minden, amit az ember egy aktatáskában vinne magával.

Garber nem felelt.

– Egy bőrönd volt nála – folytattam. – Zöld vászon, barna bőrrátétekkel. Fogadni mernék, hogy volt hozzáillő aktatáska is. Valószínűleg a felesége vette őket. Talán egy katalógusból rendelte, mondjuk tíz évvel ezelőtt karácsonyra.

– És az aktatáskát nem találták meg?

– Valószínűleg a tárcája is abban lehetett, ha díszegyenruhában volt. Amennyi kitüntetés van rajta, nagyon szűk lehetett a hely a belső zsebében.

– És?

– Szerintem a lány látta, hogy hová rakta a tárcáját, miután fizetett neki. Aztán nekiláttak a dolognak, majd Kramer kipurcant, a lány meg egy kis extraprofitot is bezsebelt. Szerintem ellopta az aktatáskát.

Garber egy pillanatig hallgatott.

– Baj lesz belőle? – kérdezte aztán.

– Az attól függ, mi volt még abban az aktatáskában.

2. fejezet

Ahogy leraktam a telefont, észrevettem egy cédulát, amit az őrmester hagyott ott nekem: A bátyja hívta, nem hagyott üzenetet. Félbehajtottam, és a szemétkosárba dobtam. Aztán visszamentem a szobámba, és három órát aludtam. Ötven perccel napkelte előtt keltem fel. Már világosodott, amikor visszaértem a motelhez. A környék a reggeli fényben sem festett sokkal jobban. Amerre a szem ellátott, lehangoló és elhagyatott volt minden. És csendes. Sehol semmi mozgás. Hajnal az újév első napján – ilyenkor annyira kihalt minden, amennyire ez csak lehetséges egy lakott helyen. Az országút teljesen néptelen volt, semmi forgalom.

A bisztró a kamionospihenőben nyitva tartott ugyan, de üresen állt. A motel recepcióján sem volt senki. Végigsétáltam az utolsó előtti ajtóig, Kramer szobájáig. Zárva találtam. A hátam nekitámasztva megálltam, és próbáltam elképzelni, hogy egy kurva vagyok, akinek a kuncsaftja épp meghalt. Nagy nehezen kiszabadultam a rám nehezedő test alól, felkapkodtam a ruháimat, felkaptam az aktatáskáját, és meg akarok lógni vele. Mit csinálnék? Maga az aktatáska nem érdekel, csak a pénz a tárcában, és talán az American Express kártya. Tehát gyorsan átnézném az aktatáskát, kikapnám belőle a pénzt meg a hitelkártyát, és magától a táskától megszabadulnék. De hová dobnám?

Az lett volna a legjobb, ha bent hagyja a szobában. De valamiért nem ezt tette. Talán pánikba esett. Talán sokkos állapotban volt, és félt, szeretett volna minél előbb kijutni onnan. Tehát akkor hová? Egyenesen előrenéztem, a bár felé. Valószínűleg oda tartott. Ez lehet a törzshelye. Persze a többi lány észrevenné az aktatáskát, mert már nyilván volt nála egy nagy kézitáska. A kurvák mindig nagy táskával járnak. Sok mindent kell magukkal cipelni: kondom, masszázsolaj, talán egy pisztoly vagy kés, esetleg kis hitelkártya-leolvasó. Ez a legkönnyebb módja, hogy kiszúrjunk egy kurvát. Olyasvalakit kell keresni, aki úgy van öltözve, mintha bálba menne, és akkora táska van nála, mintha vakációra indulna.

Balra néztem. Mondjuk, megkerülte a motelt. Hátul csendes és kihalt lehet minden. Az összes ablak arra néz ugyan, de éjszaka volt, és arra is számíthatott, hogy a függönyök be vannak húzva. Balra kanyarodtam, aztán megint balra, és a motel mögött egy négyszögletes, gyomokkal benőtt részre értem, amely az épület egész hosszában végighúzódott, úgy hat méter széles sávban. Elképzeltem, hogy sietős léptekkel megyek, aztán megállok az árnyékban, és tapogatózva átkutatom a táskát. Megtalálom, amit kerestem, aztán a táskát elhajítom a sötétségbe. Mondjuk olyan tíz méterre is repülhetett.

Megálltam ott, ahol a lány állhatott, és körbenéztem, úgy kilencven fokban. Nagyjából tizenöt-húsz négyzetméteres terület, amit át kell vizsgálni. A talaj kavicsos volt, és majdnem kőkeményre fagyott az éjszakai hidegben. Sok mindent találtam: szemetet, használt injekciós tűket, kokainhoz használt fóliadarabkákat, egy Buick keréktárcsáját és egy gördeszka kerekeit. De aktatáskát nem.

A telek hátulját léckerítés határolta, nagyjából egy méter nyolcvan centi magasan. Felágaskodtam, és kilestem fölötte. Újabb gazos, négyszögletes, kavicsos terület. Aktatáska sehol. Továbbsétáltam, és odaértem a recepcióshelyiség hátsó frontjához. Volt egy kis opálüveges ablak, amiről úgy sejtettem, a személyzeti mosdó lehet. Alatta egy tucat ócska, kidobott légkondicionáló állt halomban. Rozsdásak voltak, évek óta nem nyúlhattak hozzájuk. Továbbsétáltam, befordultam az épület sarkánál, és balra kanyarodtam, ahol egy kis gyomos, kaviccsal felszórt részen egy kuka állt. Felnyitottam a tetejét. Háromnegyedig tele volt. Aktatáska sehol.

Átmentem az utca túloldalára, átvágtam az üres parkolón, és a bárra néztem. Néma volt, minden zárva. A neonreklámok kikapcsolva, a vékony neoncsövek halottnak és hidegnek látszottak. Itt is találtam egy kukát a parkolóban; úgy állt ott, mint egy várakozó autó. Aktatáska nem volt benne.

Beóvakodtam a bisztróba. Még mindig üres volt. Körülnéztem az asztalok alatt és a bokszokban. Bekukkantottam a pénztár mögé. Egy kartondobozt találtam a földön, benne néhány ottfelejtett esernyővel. Aktatáska sehol. Átkutattam a női mosdót. Nem volt benn senki, és aktatáska sem.

Az órámra pillantottam, és visszaballagtam a bárhoz. Fel kell majd tennem néhány kérdést pár embernek. De még legalább nyolc óra, mire kinyitnak. Megfordultam, és átnéztem a túloldalra, a motelre. Az irodában még mindig nem tartózkodott senki. Úgyhogy visszaindultam a Humveehoz, és még épp idejében értem oda, hogy elcsípjek egy 10-17-es jelzést a rádión, ami azt jelentette, hogy „térjen vissza a bázisra”. Jeleztem, hogy vettem, beindítottam a bivalyerős dízelmotort, és visszahajtottam a Bird támaszpontra. Forgalom nem volt az utakon, így negyven perc alatt oda is értem. Láttam, hogy Kramer bérelt autója ott parkol a többi jármű között. Kölcsönkapott irodám előterében egy új ember ült az íróasztalnál. Egy tizedes, a nappali váltás. Alacsony, sötétbarna bőrű emberke, nagyon úgy festett, mint aki Louisianából való. Az biztos, hogy francia vér is folyt az ereiben, van szemem az ilyesmihez.

– A bátyja ismét kereste – kezdte.

– Mit akart?

– Nem hagyott üzenetet.

– Miért volt a 10-17?

– Garber ezredes 10-19-et kér.

Elmosolyodtam. Az ember az egész életét leélheti a hadseregben úgy, hogy csak számokkal kommunikál, 10-ez, 10-az. Néha úgy éreztem, én is ezt csinálom. A 10-19 például azt jelentette: „lépjen kapcsolatba telefonon vagy rádión”. Kevésbé komoly, mint a 10-16, ami azt jelenti, hogy „hívjon biztonságos vonalon”. A „Garber ezredes 10-19-et kér”-nek egyszerűen az a jelentése, hogy Garber azt kérte, hívjam fel. Némelyik katonai rendőr olykor azért az anyanyelvén is képes beszélni, de ez a tizedes szemlátomást nem tartozott közéjük.

Beléptem az irodába, ahol a fal mellé állítva rögtön megpillantottam Kramer bőröndjét, mellette egy kartondobozban a cipőjét, a fehérneműit meg a tányérsapkáját. Az egyenruhája még mindig a három vállfán lógott, amelyek egymásra voltak akasztva az állófogason. Odamentem a kölcsönkapott íróasztalhoz, és felhívtam Garbert. Hallgattam, ahogy kicsöng, és közben azon tűnődtem, mit akarhat a bátyám. Eltűnődtem, hogyan akadt a nyomomra. Hatvan órával ezelőtt még Panamában voltam. Előtte meg mindenfelé, hol itt, hol ott. Úgyhogy elég komoly erőfeszítésébe kerülhetett, hogy megtaláljon. Talán valami fontosról van szó. Fogtam egy ceruzát, felfirkantottam egy cetlire, hogy Joe, és kétszer aláhúztam.

– Tessék! – szólt bele a telefonba Leon Garber.

– Reacher vagyok – mutatkoztam be. Vetettem egy pillantást a faliórára. Pár perccel múlt reggel kilenc. Kramer gépe, amivel továbbrepült volna Los Angelesbe, már úton van.

– Szívroham volt – mondta Garber. – Semmi kétség.

– Gyorsan dolgoztak a Walter Reedben.

– Mégiscsak egy vezérőrnagy volt.

– Egy vezérőrnagy, rossz ketyegővel.

– Tulajdonképpen az artériáival volt baj. Súlyos érelmeszesedés, ami végzetes kimenetelű kamrafibrillációhoz vezetett. Ezt mondták, és én hiszek nekik. Nagyjából akkor történhetett, amikor a lány levette a melltartóját.

– Nem volt nála semmiféle szívgyógyszer.

– Valószínűleg nem is tudott a betegségéről. Ez ilyen. Az egyik pillanatban jól van, a másikban összeesik. Semmiképp nem lehetett szívrohamnak álcázott gyilkosság. A fibrillációt esetleg szimulálni lehet áramütéssel, de azt nem, ami negyven év alatt lerakódott az erekben.

– Aggódott amiatt, hogy csak megrendezték, hogy szívrohamnak látszódjon?

– Benne lehetett volna a KGB keze – mondta Garber. – Kramer harckocsijai jelentik a legnagyobb stratégiai akadályt, amivel a Vörös Hadseregnek szembe kell néznie.

– A Vörös Hadsereg pillanatnyilag inkább a hátát mutatja nekünk.

– Kicsit korai lenne megjósolni, hogy ez így is marad-e, vagy csak átmeneti állapotról van szó.

Nem feleltem semmit. Csönd telepedett a vonalra.

– Nem engedhetem, hogy bárki más beleüsse az orrát ebbe az ügybe – mondta aztán Garber. – Egyelőre legalábbis. A körülmények miatt. Ugye érti?

– Tehát?

– Tehát magának kell értesítenie az özvegyet – jelentette ki Garber.

– Nekem? Hát nem Németországban van?

– Virginiában van, ott laknak. Hazautazott az ünnepekre.

Megadta a címet, én felírtam a cédulára, Joe neve alá.

– Egyedül van? – kérdeztem.

– Gyerekeik nincsenek, úgyhogy valószínűleg igen.

– Oké – bólintottam.

– Még nem tudja a hírt – mondta Garber. – Elég sok időbe telt, amíg kinyomoztam, hol van most.

– Vigyek magammal egy tábori lelkészt?

– Nem a harctéren esett el. De vihetne magával egy női kísérőt. Lehet, hogy Mrs. Kramer szeretné kisírni magát valakinek a vállán.

– Rendben.

– A részletektől természetesen kímélje meg. Elég annyi, hogy úton volt Irwin felé, és egy szállodában halt meg. Ez a hivatalos verzió. Egyelőre csak maga meg én tudjuk az igazságot, és így is kell maradnia. Esetleg annak elmondhatja, akit magával visz. Ha Mrs. Kramer kérdéseket tenne fel, ugyanazt a sztorit kell előadniuk. És mi a helyzet a rendőrséggel? Nem fog eljárni a szájuk?

– Az a fickó, akivel beszéltem, tengerészgyalogos volt. Tudja, mi az ábra.

– Semper Fi – jegyezte meg Garber.

– Az aktatáskát még nem találtam meg – mondtam.

Megint csönd lett.

– Először intézze el az özvegyet, aztán keresse tovább a táskát! – adta ki az utasítást Garber.

Szóltam a nappali műszakos tizedesnek, hogy vitesse át Kramer holmiját a szállásomra. Szerettem volna biztonságos helyen tudni. Az özvegy biztosan elkéri majd őket. És egy ilyen nagy bázison, mint a Bird, könnyen lába kél dolgoknak, ami jelen esetben igen kínos lenne. Aztán átmentem a kantinba, és körülnéztem, találok-e katonai rendőröket, akik késői reggelinél vagy korai ebédnél ülnek. Többnyire a többiektől távol telepszenek le, mivel mindenki utálja őket. Találtam is egy csoportot: négy ember, két férfi és két nő. Mindannyian tábori egyenruhában, ami azt jelezte, hogy szolgálatban vannak. Az egyik, századosi rangban lévő nőnek a jobb karja sínben volt. Kicsit nehezen ment neki az evés. Gondoltam, így a vezetés is nehezére esne. A másik nő hadnagyi rangjelzést viselt a váll-lapján, a névtábláján Summer állt. Úgy huszonöt éves lehetett, alacsony volt, és filigrán. Olyasféle színe volt a bőrének, mint a mahagóniasztalnak, amelynél ült.

– Summer hadnagy! – szólítottam meg.

– Uram?

– Boldog új évet! – mondtam.

– Önnek is.

– Sok elfoglaltsága van mára?

– Csak az általános szolgálat.

– Rendben, kint várom fél óra múlva, díszegyenruhában. Szükségem van magára, hogy a vállán zokoghasson egy özvegy.

Én is újból felvettem a díszegyenruhámat, felhívtam a gépkocsiparkot, és kértem egy szedánt. Nem akartam egész Virginiáig egy Humveeval menni. Túl zajos és túl kényelmetlen. Egy közlegény hozott nekem egy új, olívazöld Chevrolet-t. Aláírtam, hogy átvettem, a kocsival a katonai rendőrség épülete elé hajtottam, és vártam.

Summer hadnagy a huszonkilencedik percben jelent meg. Egy pillanatra megállt, aztán elindult a kocsi felé. Jól festett. Alacsony termete ellenére olyan könnyedén mozgott, mint egy nádszálvékony, magas nő. Úgy festett, mint egy egy méter nyolcvan centis szupermodell, miniatűr kiadásban. Kiszálltam a kocsiból, és nyitva hagytam az ajtót. Elébe mentem a járdára. Az egyenruháján lévő jelvény arról tájékoztatott, hogy mesterlövész karabély, kis kaliberű karabély, automata karabély, pisztoly, kis kaliberű pisztoly, gépfegyver és könnyű géppisztoly kategóriában. Vagy öt centi hosszan lógtak rajta a jelzések, hosszabb volt a sor, mint az enyém. Nekem csak karabélyra és pisztolyra volt mesterlövész minősítésem. Pontosan előttem megállt, vigyázzba vágta magát, és tökéletesen szalutált.

– Summer hadnagy jelentkezem – mondta.

– Csak nyugi. Nem kell hivatalos megszólítás, rendben? Szólítson Reachernek, vagy sehogy. És nem kell tisztelegni, nem szeretem.

Hallgatott, és kissé ellazult.

– Oké – bólintott.

Kinyitottam az anyósülés melletti ajtót, és beültem.

– Én vezetek? – kérdezte Summer.

– Majdnem egész éjszaka fönt voltam.

– Ki halt meg?

– Kramer vezérőrnagy. A páncélosoknál volt nagyfőnök Európában.

Summer megint hallgatott egy kicsit.

– Akkor mit keresett errefelé? Itt csak gyalogság van.

– Átutazóban volt – feleltem.

Summer beszállt a másik oldalon, és jól előretolta az ülést. Átállította a visszapillantó tükröt. Én hátrébb toltam az anyósülést, és próbáltam a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni.

– Hová megyünk?

– Green Valley, Virginia. Azt hiszem, úgy négyórás út.

– Ott van az özvegye?

– Hazajött az ünnepekre.

– És nekünk kell közölni vele a hírt? Boldog új évet, asszonyom, egyébként meghalt a férje.

Bólintottam.

– Milyen szerencsések vagyunk! – De igazából nem aggódtam különösebben. A tábornokok, a vezérőrnagyok feleségeit kemény fából faragták. Vagy azzal töltenek harminc évet, hogy a férjük karrierjét egyengetik, vagy elviselik harminc éven át, hogy a férjük egyengeti a saját útját, és csak a karrierjével törődik. Akárhogy is, nem sok minden borítja ki őket. A legtöbbször még keményebbek, mint a tábornokok vagy a vezérőrnagyok.

Summer levette a sapkáját, és a hátsó ülésre dobta. Nagyon rövidre volt vágva a haja, szinte kopaszra. Finom formájú koponyája volt, és szép arccsontja, sima bőre. Tetszett nekem. És jó gyorsan vezetett, az biztos. Bekapcsolta az övet, majd úgy indított észak felé, mintha a ralira edzene.

– Baleset történt? – kérdezte.

– Szívroham – feleltem. – Rosszak voltak az artériái.

– Hol történt, a támaszpontunkon?

Megráztam a fejemet.

– Egy lerobbant kis motelben a városban. Egy húszdolláros kurvával alatta.

– Gondolom, ezt nem közöljük az özveggyel.

– Nem, ezt inkább senkivel sem közöljük.

– Miért volt itt átutazóban?

– Nem magára a Birdre jött. Frankfurtból Washingtonba repült, aztán húsz órával később továbbment volna Los Angelesbe. Irwinbe készült, valami konferenciára.

– Értem – mondta Summer, aztán hallgatott. Továbbhajtottunk. Nagyjából olyan távolságra jártunk, mint a motel volt, csak nyugatabbra, egyenesen az autópálya felé.

– Kérhetek engedélyt, hogy nyíltan beszéljek? – szólalt meg.

– Megkérem rá.

– Ez most valami teszt?

– Milyen teszt lenne?

– Maga a 110-es különleges egységtől van, nem?

– De igen.

– Nekem épp elbírálás alatt áll a jelentkezésem.

– A 110-eshez?

– Igen. Szóval ez egy titkos felmérés?

– Minek a felmérése?

– A képességeimnek. Mint jelöltnek.

– Szükségem volt egy női kísérőre, arra az esetre, ha az özvegy valakinek a vállán óhajtana zokogni. Találomra választottam ki magát. A százados a törött karjával nem tudott volna vezetni. Egyébként nem lenne túl hatékony módszer a jelöltek felmérésére, ha megvárnánk, amíg meghal egy vezérőrnagy.

– Persze. De azon töprengek, vajon azt várja-e, hogy feltegyem a nyilvánvaló kérdéseket.

– Minden katonai rendőrtől, aki él és mozog, elvárnám, hogy feltegye a nyilvánvaló kérdéseket, akár folyamatban van a jelentkezése, akár nem.

– Jó, akkor kérdezek. Kramer vezérőrnagynak volt felesleges húsz órája Washington környékén, kedve támadt egy kis hancúrozásra, és azt sem bánta, ha fizetni kell érte. Akkor miért utazott ilyen messzire? Mennyi lehetett a távolság, úgy ötszáz kilométer?

– Négyszáznyolcvan – feleltem.

– És utána még vissza is kellett volna utaznia.

– Nyilván.

– Szóval miért?

– Mondja meg maga! Találjon ki valamit, amire én még nem gondoltam, és akkor ajánlani fogom.

– Nem teheti, nem a parancsnokom.

– Még az is lehet, hogy de. Ezen a héten mindenképp.

– Egyáltalán, miért van itt? Történt valami, amiről tudnom kéne?

– Fogalmam sincs, miért vagyok itt. Áthelyeztek, csak ennyit tudok.

– Maga tényleg őrnagy?

– A legutóbb még az voltam.

– Azt hittem, a 110-es egység nyomozói többnyire tiszthelyettesek, akik civil ruhában dolgoznak.

– Többnyire igen.

– Akkor miért magát küldték, amikor egy tiszthelyettes is jöhetett volna őrnagyi egyenruhában?

– Jó kérdés – feleltem. – Talán egy nap majd megtudom.

– Megkérdezhetem, milyen parancsot kapott?

– Átmeneti kihelyezett szolgálat mint a Fort Bird-i katonai rendőrség parancsnokának a helyettese.

– A parancsnok nem tartózkodik a bázison – mondta Summer.

– Tudom. Már rájöttem. Épp aznap távozott, amikor én megérkeztem. Ő is valami átmeneti feladatot kapott valahol.

– Szóval maga a helyettes parancsnok.

– Ahogy már mondtam.

– A katonai rendőrség helyettes parancsokságának ellátása nem a különleges egység feladata.

– Majd úgy teszek, mintha. Én is átlagos katonai rendőrként kezdtem, mint maga.

Summer nem szólt semmit, csak tovább vezetett.

– Vajon Kramer miért tett meg egy közel ezer kilométeres utat? – kérdeztem. – Hajlandó volt tizenkét órát autózgatásra pazarolni a rendelkezésére álló húszból, csak azért, hogy aztán elköltsön tizenöt dollárt egy motelszobára és húszat egy kurvára?

– Mit számít az? A szívroham az szívroham, nem? Talán volt valami gyanús körülmény?

Megráztam a fejemet.

– A Walter Reedben már elvégezték a boncolást.

– Tehát nem számít különösebben, hogy hol vagy mikor történt.

– Eltűnt az aktatáskája.

– Értem – bólintott Summer.

Láttam, hogy jár az agya. A szeme alatt megrezzent egy kis izom.

– Honnan tudja, hogy volt nála aktatáska? – kérdezte.

– Nem tudom. De látott már olyan vezérőrnagyot, aki aktatáska nélkül megy egy konferenciára?

– Nem. Gondolja, hogy a lány elvitte?

Bólintottam.

– Pillanatnyilag ez a munkahipotézisem.

– Akkor meg kell találni a kurvát.

– Ki lehetett az?

Summer alsó szemhéja megint megremegett.

– Ennek nincs sok értelme – mondta.

Megint bólintottam.

– Pontosan.

– Négy lehetséges oka van annak, hogy Kramer miért nem maradt Washington környékén. Először is, lehet, hogy a tiszttársaival utazott, és nem akart kínos helyzetbe kerülni előttük amiatt, hogy egy kurva megy a szobájába. Megláthatták volna a folyosón, vagy meghallhatták volna a falon keresztül. Tehát előállt valamilyen ürüggyel, és valahol másutt szállt meg. A második: még ha egyedül is utazott, nyilván a hadsereg utazási utalványával tette, és aggódott, hogy egy recepciós meglátja a lányt, és felhívja a sztorival a Washington Postot. Előfordul az ilyesmi. Úgyhogy inkább készpénzzel fizetett valami lerobbant helyen. Három: még ha nem is utazási utalvánnyal utazott, egy nagyvárosi hotelben felismerhették volna. Tehát névtelenséget keresett valahol Washingtonon kívül. És végül a negyedik ok: a szexuális ízlése különlegesebb, mint amit ki lehet elégíteni a washingtoni telefonkönyv alapján, de biztosan tudta, hogy itt megtalálja, amit keres.

– De?

– Az első három problémát meg lehetett volna oldani azzal is, ha húsz-huszonöt kilométert utazik, talán még kevesebbet is. Négyszáznyolcvan kilométer enyhén szólva túlzás. És azt még el tudom hinni, hogy olyan a szexuális ízlése, amit nem lehet kielégíteni Washingtonban, de azt el se tudom képzelni, mennyivel lenne valószínűbb, hogy az isten háta mögött Észak-Karolinában találja meg, amit keres. Egyébként is, gondolom, az ilyesmi sokkal többe kerülne húsz dollárnál.

– Akkor miért tett meg majd ezer kilométert?

Summer nem válaszolt. Csak vezetett és gondolkozott. Lehunytam a szememet, és vagy hetven kilométeren át csukva tartottam.

– Ismerte a lányt – szólalt meg Summer.

Kinyitottam a szemem.

– Honnan?

– Vannak férfiak, akik visszajárnak a kedvencükhöz. Talán már régóta ismerte. Bizonyos értelemben bele is habarodott. Előfordul az ilyesmi. Akár még tényleg szerelmes is lehetett.

– És hol ismerkedett meg vele?

– Itt.

– A Bird gyalogsági támaszpont. Kramer a páncélosoknál szolgált.

– Talán voltak közös hadgyakorlataik. Utána lehetne nézni.

Nem feleltem. A páncélosok és a gyalogság állandóan együtt gyakorlatozik. De az ilyesmit a harckocsik állomáshelyén szokták tartani. Egyszerűbb katonákat szállítani át egy kontinensen, mint tankokat.

– Vagy talán Irwinben ismerkedtek meg – folytatta Summer. – Kaliforniában. Talán Irwinben dolgozott a lány, de valamiért ott kellett hagynia Kaliforniát. Szeret katonai támaszpontok közelében lenni, úgyhogy a Birdhöz közel költözött.

– Melyik kurva szeretne egy katonai támaszpont mellett dolgozni?

– Amelyiket érdekli a pénz. Vagyis feltehetőleg mind. A támaszpontok sokféle szempontból jótékony hatással vannak a környék gazdasági életére.

Nem feleltem semmit.

– Vagy talán mindig a Bird mellett dolgozott, de elment Irwinbe, amikor egyszer ott volt közös hadgyakorlat. Az ilyen egy-két hónapig is eltarthat. Nem lenne értelme otthon lézengeni, kuncsaftok nélkül.

– Mi a legjobb tippje? – kérdeztem.

– Kaliforniában találkoztak. Kramer kisebb-nagyobb kihagyásokkal éveket is tölthetett Irwinben. Aztán a lány átköltözött Észak-Karolinába, de Kramer eléggé kedvelte ahhoz, hogy ha Washingtonban járt, ekkora kitérőt tegyen a kedvéért.

– Nem hiszem, hogy bármi speciálisat nyújtott volna húsz dollárért.

– Talán nem is volt szüksége semmi különlegesre.

– Esetleg megkérdezhetnénk az özvegyét.

Summer elmosolyodott.

– Lehet, hogy csak kedvelte azt a lányt. Talán a lány gondoskodott róla, hogy megkedvelje, értenek az ilyesmihez. A legjobban a visszatérő kuncsaftokat szeretik. Sokkal biztonságosabb, ha ismerik a pasast.

Megint lehunytam a szemem.

– Szóval? – kérdezte Summer. – Mondtam bármit, amire korábban nem gondolt?

– Nem – feleltem.

Elaludtam, még mielőtt elhagytuk volna az állam területét, aztán majdnem négy órával később ébredtem fel, amikor Summer kicsit túl gyorsan kanyarodott rá a Green Valley felé vezető autópálya-lehajtóra. A fejem jobbra gördült, és az ablaknak koppant.

– Elnézést – szabadkozott Summer. – Ellenőrizni kéne Kramer telefonhívásainak a jegyzékét. Nyilván előre idetelefonált, hogy megbizonyosodjon róla, a lány itt van-e. Nem vezetett volna ennyit csak úgy, próba szerencse alapon.

– És honnan telefonált volna?

– Németországból, mielőtt elindult.

– Valószínűbb, hogy egy nyilvános készülékről a Dulles reptérről. Majd utánanézünk.

– Utánanézünk?

– Lehetne a társam a nyomozásban.

Summer nem felelt.

– Mintha egy teszt lenne – mondtam.

– Fontos ez az ügy?

– Talán nem. De az is lehet, hogy igen. Attól függ, miről szólt az a konferencia. Attól függ, milyen papírokat vitt magával. Lehet, hogy nála volt az európai hadszíntérre vonatkozó stratégiai haditerv. Vagy valami új taktikai terv, a hiányosságok és a gyenge láncszemek felsorolása... bármiféle titkos anyag lehetett.

– A Vörös Hadseregnek vége.

Bólintottam.

– Engem jobban aggaszt a média, a sajtó vagy a tévé. Ha valami riporter megtalálja a titkos anyagokat a szemétben, egy sztriptízbár közelében, az igen kínos lesz a hadseregnek.

– Talán az özvegye tudni fogja. Lehet, hogy megbeszélte vele.

– Nem kérdezhetjük meg tőle. Ő azt fogja hinni, ágyban, párnák közt halt meg, és minden a legnagyobb rendben van. Egyelőre mindent meg kell tartanunk magunknak, nem tudhat róla más, csak maga, én és Garber.

– Garber?

– Maga, én és ő – ismételtem meg.

Láttam, hogy Summer elmosolyodik. Pitiáner kis ügy volt az egész, de Garberrel együtt dolgozni igencsak nagy szerencse olyasvalakinek, akinek épp elbírálás alatt van a jelentkezése a 110-es különleges egységhez.

Green Valley igazi történelmi kisváros, mintha egy képeskönyvből lépett volna elő a gyarmati időkből. Kramerék háza egy szép régi épület volt a városka előkelő negyedében. Viktoriánus, halpikkelyes cserepekkel, egy csomó kis tornyocskával, tornáccal, minden fehérre festve, a ház körül nagy, smaragdzöld pázsit. Itt-ott méltóságteljes örökzöld bokrok emelkedtek, úgy festettek, mintha valaki gondosan elrendezte volna őket. Valószínűleg így is történt, vagy száz évvel ezelőtt. Megálltunk a járdaszegély mellett, csak vártunk és figyeltünk. Nem tudom, Summernek mi járt a fejében, de én igyekeztem az agyamba vésni a látványt. Nekem is van társadalombiztosítási számom és ugyanolyan kék-ezüst útlevelem, mint bárki másnak, de az apám katonaévei és a saját szolgálati időm alatt összesen talán ha öt évet tartózkodtam az Államok területén. Úgyhogy tudok néhány általános iskolában tanult dolgot, mint mondjuk az államok fővárosait, és hogy hány négypontos hazafutása, vagyis „grand slamje” volt a híres baseballjátékosnak, Lou Gehringnek, meg némi középiskolai anyagot is, mint például az alkotmánykiegészítések és az antietami csata jelentősége az amerikai polgárháborúban. Ám arról nem sokat tudok, hogy mennyibe kerül a boltban a tej, hogyan működnek az utcai telefonok, vagy miként festenek egyes helyek, és milyen szaguk van. Úgyhogy hacsak tehetem, igyekszem mindent magamba szívni. És Kramerék háza olyan volt, amit érdemes az ember emlékezetébe vésni. Bágyadtan sütött a nap, enyhe szél fújdogált, a levegőben füstszag terjengett, és mindenfelé mélységes délutáni csönd honolt. Az a fajta hely volt, ahol jó lenne, ha az ember nagyszülei élnek. Meg lehetne látogatni őket ősszel, lehullott leveleket gereblyézni, almabort inni, aztán nyáron meg felpakolni a tízéves autóra a kenut, és elindulni a közeli tóra. Olyan helyekre emlékeztetett, amelyeket a manilai, guami vagy szöuli iskoláinkban kapott képeskönyvek lapjain láttam.

Ilyen volt, egészen addig, amíg be nem mentünk.

– Mehetünk? – kérdezte Summer.

– Persze. Essünk túl rajta! Lássuk az özvegyet!

Summer hallgatott. Biztos voltam benne, hogy csinált már ilyet. Én is, nem is egyszer. Sosem volt túl jó móka. Summer elindult a kocsival a járdaszél mellől, és rákanyarodott a házhoz vezető behajtóútra. Lassan gördült a bejárati ajtó elé, aztán megállt úgy három méterre tőle. Egyszerre nyitottuk ki az ajtót, kiszálltunk a csípős hidegbe, és lesimítgattuk az egyenruhánkat. A sapkánkat a kocsiban hagytuk. Mrs. Kramer ebből már sejtheti, miért jöttünk, ha esetleg figyelne a házból. Két katonai rendőr az ember küszöbén soha nem jó jel, de ha sapka nélkül vannak, az a lehető legrosszabb hír.

Az ajtó matt fényű, antikosan vörösre volt festve. Becsöngettem, aztán vártunk és vártunk. Már kezdtem azt hinni, hogy senki sincs a házban. Újból csöngettem. A szél hűvös volt, és erősebben fújt, mint gondoltam.

– Ide kellett volna telefonálnunk, mielőtt elindultunk – jegyezte meg Summer.

– Azt nem lehet – feleltem. – Nem mondhatjuk azt, hogy kérem, legyen szíves otthon tartózkodni négy óra múlva, hogy közölhessünk valami fontos hírt. Ezzel gyakorlatilag közölnénk is a rossz hírt, nem gondolja?

– Eljöttem ilyen messzire, és nincs senki, aki a vállamon zokogjon.

– Ez pont úgy hangzik, mint egy sor egy countrydal szövegéből.

Megint csöngettem. Semmi válasz.

– Meg kéne nézni, itt van-e a kocsija – javasolta Summer.

Találtunk egy kocsit a háztól külön épült, zárt, kétautós garázsban. Belestünk az ablakon. A bent parkoló metálzöld Mercury Grand Marquis akkora volt, mint egy óceánjáró. Tökéletes autó egy vezérőrnagy feleségének. Nem új, nem is régi, kitűnő, de azért nem túl drága, megfelelő színű és ízig-vérig amerikai.

– Gondolja, hogy ez az övé? – érdeklődött Summer.

– Talán. Valószínűleg Fordjuk volt, amíg Kramert elő nem léptették alezredessé. Aztán jött a Mercury. Minden bizonnyal megvárták volna az altábornagyi kinevezést, mielőtt Lincolnra váltanak.

– Szomorú ez az egész.

– Gondolja? Ne feledkezzünk meg róla, hol töltötte Kramer a múlt éjszakát.

– És hol lehet a felesége? Talán sétálni ment?

Megfordultunk, és éreztük a szelet a hátunkban, majd hirtelen meghallottuk, hogy egy ajtó becsapódik a ház hátsó frontján.

– Kint volt az udvaron – mondta Summer. – Talán kertészkedett.

– Senki nem kertészkedik az újév első napján. Legalábbis ezen a féltekén. Ilyenkor nem nő semmi.

De azért visszasétáltunk a bejárati ajtóhoz, és még egyszer becsöngettünk. Jobb, ha formálisan találkozunk, és nem az udvaron lepjük meg Mrs. Kramert. De nem jött ki senki. Aztán megint meghallottuk, hogy céltalanul becsapódik hátul az ajtó, mintha a szél csapkodná.

– Meg kellene néznünk – javasolta Summer.

Bólintottam. Egy ilyen ajtócsapkodás zaja sok mindenre utalhat.

– Igen, szerintem is meg kellene néznünk.

Elsétáltunk a ház hátsó részéhez, egymás mellett lépkedve a szélben. Kövekkel kirakott kerti út vezetett hátra. A konyha ajtajához értünk. Befelé nyílt, és valószínűleg volt egy ajtóbehúzó felszerelve, de a rugója már gyenge lehetett, mert a szélrohamok időről időre erőt vettek rajta, és úgy húsz centire kinyitották az ajtót. Aztán a szél elcsendesedett, és a rugó egy nagy csattanással megint visszahúzta az ajtót. Amíg figyeltük, ez háromszor játszódott le. Azért, mert a zárat feltörték.

Jó zár volt, acélból készült. De az acél erősebbnek bizonyult, mint a fakeret, amire szerelték. Valaki egy feszítővassal egyszerűen lefeszítette a fakeretről a zárszerkezetet. Az ajtó kinyílt, és a zár egyszerűen kiesett a széttört ajtófélfából. Ott hevert az úton. Az ajtóból hiányzott egy kis, félhold alakú darabka. Faszilánkok hevertek itt-ott, a szél kis halomba sodorta őket.

– És most? – kérdezte Summer.

Riasztóberendezés nem lehetett a házban, mivel sehol nem láttam drótokat vagy kapcsolókat. Nem érkezhetett automata jelzés a legközelebbi rendőrőrsre sem. Semmiből nem lehetett megállapítani, hogy a betörők rég elmentek-e, vagy még bent lapulnak a házban.

– És most? – kérdezte újból Summer.

Fegyver nem volt nálunk. Az ember nem visel fegyvert egy hivatalos látogatáskor, díszegyenruhában.

– Menjen, fedezze a bejárati ajtót! – mondtam. – Hátha arra menekülnek.

Summer szó nélkül elindult, én pedig vártam egy percet, hogy legyen ideje odaérni a helyére. Aztán könyökkel betaszítottam az ajtót, és beléptem a konyhába. Becsuktam magam mögött az ajtót, és nekidőltem, hogy csukva is maradjon. Aztán csak álltam mozdulatlanul, és hallgatóztam.

Semmi zaj, teljes volt a csend.

A konyhában valami főtt zöldség enyhe szaga és kávéillat terjengett. Tágas helyiség volt, valahol félúton a rend és a rendetlenség között. Látszott, hogy sokat használják. A túlsó végében is egy nyitott ajtót pillantottam meg. A mögötte lévő fényes tölgyfa parkettából láttam egy kis háromszögnyi területet. Az előszoba lehetett. Nagyon lassan elindultam, előbbre és kicsit jobbra osontam. Az ajtó megint becsapódott a hátam mögött. Most már többet láttam az előszobából. Gondoltam, egyenesen a bejáratig vezethet. Balra egy csukott ajtót vettem észre, talán az ebédlőé volt. Ettől jobbra egy dolgozószoba lehetett. Ennek az ajtaja nyitva állt. Egy íróasztalt meg egy széket lehetett látni, a fal mentén sötét fából készült könyvespolcokat. Tettem egy óvatos lépést, és még egy kicsit előbbre lopakodtam.

És akkor megláttam az előszoba padlóján heverő halott nőt.