Rebekka Eder

A STOLLWERCK FAMÍLIA

A patikus lánya

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe:

Die Schokoladenfabrik. Die Tochter des Apothekers

Copyright © Rebekka Eder, 2021

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2021

(Published with Aufbau Taschenbuch;

»Aufbau Taschenbuch« is a trademark

of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-278-0 (papír)

ISBN 978-963-614-279-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Ligeti Szilvia

Borítóterv: Lévai Letícia Dorka

E-book: Scriptor Kft.

„Anyám, lazítsd meg kötőm!

Láz fogott el,

Mert nyitva az ablak,

Mit máskor oly gondosan bezártál.”

ANNETTE VON DROSTE-HÜLSHOFF:

SZERELEMBE ESVE CÍMŰ VERSE, RÉSZLET

(FORDÍTOTTA: PÉNTEK ESZTER)

„Vegyünk:

százszorszépet, mályvagyökeret, édesgyökeret, mákvirágot, martilaput,

ír mohát és izlandi zuzmót,

őröljük meg mozsárban,

adjunk hozzá Lapsang Souchong teát és desztillált vizet,

olvasszuk meg cukrot, és a gyógynövényőrleményt keverjük bele.”

1. RÉSZ

1838

1. fejezet

Anna Sophia türelmetlenül várt. Míg a gyógyszeres üvegeket rendezgette, egyre csak az apja felé pillantgatott. Vajon ma végre megengedi neki? A lány képtelen volt megállapítani, milyen hangulatban lehet a férfi, aki továbbra is hátat fordított neki. Akár egy göcsörtös vén fa, úgy állt Gottlieb a patika pultjánál. Az ujjbegyeire támaszkodva a pénztárkönyvet tanulmányozta. Anna Sophia szerette a bolt bejárata előtti, ágaival és leveleivel az ég felé nyújtózkodó hársfához hasonlítani. A fa ugyanolyan erős, megingathatatlan és örökre e városhoz tartozó volt, mint a férfi maga. Az utóbbi időben kissé megritkult, ágai száraznak tűntek. Ám az egykor jobb napokat megélt hárs továbbra is méltóságteljesen nézett ki, még ezen a lassan alkonyatba forduló délutánon is. A kirakaton és a hársfa ágain keresztül Anna Sophia jól láthatta a kölni Neumarktot, ahol már csak néhány fehér főkötős, karján kosárkával hazafelé igyekvő szobalány alakja látszott. Ha szerencséje van, még pár perc, és az apja végre bezárja a boltot.

– Anna Sophia? Hallasz te egyáltalán? – kérdezte az apja anélkül, hogy elfordította volna a fejét. Összerándult. Már megint elábrándozott? A pokolba is, gondolta. Miért történik ez folyton velem?

– Bocsánat, Papa, mit is mondtál?

– Azt kérdeztem, gondoskodik-e valaki a testvéreidről.

– Természetesen. Betty velük van.

A család házvezetőnője mindig a testvérei mellett volt. Miközben a házimunkával foglalatoskodott, vigyázott a kicsikre, Julie-ra és Elisére, s közben fél füllel a tizenhat éves Wilhelminét hallgatta.

– Gondolom, a polcok tiszták?

– Ragyognak – erősítette meg Anna Sophia. Büszke tekintetét azonban a férfi aligha láthatta, hisz továbbra sem fordult feléje. Pedig tényleg így volt: leporolta az összes polcot, melyek egészen a plafonig nyújtóztak a patika falai mentén, zsúfolásig megrakodva, tetejükön dobozok, ládák és üvegpalackok sorakoztak. Az alsó fiókok ajtaját is letörölte, a polcok szélét záró bronzdíszek megcsillantak a lemenő nap fényében. Még a pultot is letakarította, melyen az apja támaszkodott, és kipucolta benne a kis fiókokat is. A vastag pénztárkönyv mellett csak úgy csillogott-villogott a nagy mérleg a bronztálkákkal – azokat is kifényesítette. Imádta, amikor a patika ilyen patyolattisztán ragyogott, mint most.

– Na jó – szólalt meg a férfi. Már majdnem kimondta a várva várt szavakat, ám ebben a pillanatban megszólalt a bejárati ajtó feletti csengő. Anna Sophia elnyomott egy grimaszt. Miért van az, hogy valaki mindig beesik zárás előtt? Ezúttal egy inas lépett be, s amikor Anna Sophia felismerte, ijedtében összerezzent. A patikaszekrénynek ütközött, a polcon álló üvegfiolák összekoccantak. A férfi szeme alatt karikák sötétlettek, világos haját és a homlokán díszelgő jellegzetes anyajegyet leszámítva éppen úgy nézett ki, mint egy átlagos cseléd. Mégis pontosan tudta, ki ez a férfi, és melyik családnak dolgozik. Vajon ő is emlékszik még rá? Anna Sophia akkor még szinte gyerek volt, de tisztán élt benne a kép, hogyan kopogtatott be először ez az idegen az ajtón, gyógyszerekkel telepakolt csomaggal a kezében. Most ugyanezt a férfit beengedte, és becsukta mögötte az ajtót. Összeszorított ajkakkal, résnyire nyitott szemmel bámulta. Nem akart rá emlékezni, soha többé! Minden erejével igyekezett elhessegetni a fejébe tolakodó képeket, ezzel azonban csak utat nyitott egy másik emléknek: egy napsütéses szeptemberi napnak, amikor kenyeret és almát akart venni. A pékségtől a katedrális felé vezető sikátorban állt. Anna Sophia szinte érezte a házfal hideg kövének érintését a hátán, s újra látta, hogy valaki közeledik feléje: egy magas alak, széles vigyorral a képén. Lehunyta a szemét, s mielőtt újra kinyitotta volna, mélyet lélegzett, majd kényszerítette magát, hogy visszatérjen a patika jelenébe.

Közben a férfi közelebb lépett az apjához.

– Egy… elég bonyolult kéréssel jöttem. Mertens úr nem érzi jól magát. Szörnyen köhög.

Gottlieb bólintott.

– Mit mond az orvos?

– Nos… azt gyanítja… gümőkór. De egy olyan előkelő ember, mint Mertens úr… Hogy szedhetett volna össze gümőkórt?

Gottlieb a lányára nézett. Fehér, pödört bajuszának vége már enyhén lefelé konyult – mint mindig, amikor a nap végéhez közeledtek.

– Anna Sophia, szólnál Augustnak?

A lány bólintott, megfordult, és kinyitotta a patikaszekrény melletti hátsó ajtót. Ahogy végigsétált a folyosón, érezte, hogy a szíve hevesebben ver. Nem is gondolta, hogy ma még látják egymást! Az apja asszisztense általában késő éjszakáig a gyógyszerkísérleteivel foglalatoskodott a hátsó helyiségben. Amikor elment, a lány rendszerint már fent volt a szobájában. Anna Sophia mély levegőt vett, hogy leküzdje idegességét, és bekopogott.

– August?

Torokköszörülést és lépéseket hallott, majd nyílt az ajtó.

– Anna Sophia! Minden rendben?

– Igen, öhm, nem, nos… – dadogott a lány. August vidáman mosolygott, szeme csillogott, göndör haja borzasan meredezett kétoldalt a füle mögött. Kezét a háta mögé rejtve úgy állt ott, mint egy gáláns lovag.

– Ó. Mi történt?

Nem sokkal később Anna Sophia már a patikaszekrény előtt álldogált, ujjait összekulcsolta és a pultnál álló három férfi beszélgetését figyelte elmélyülten.

– Le tudná írni Mertens úr állapotát egy kicsit pontosabban? – kérdezte Gottlieb a cselédet.

– Az úr három napja nagyon kimerült.

– Éjszakai verejtékezés? – szólt közbe August, miközben monokliját a szemére biggyesztette. Gottlieb alig észrevehető bólintással nyugtázta a kérdést.

– Attól tartok, igen.

– Étvágytalanság?

– Napok óta nem evett.

– Lázrohamok?

– Napközben lemegy a láza, de éjszaka ismét rosszabbodik.

August annyira felvonta a szemöldökét, hogy monoklija leesett, s a nyakában lévő ezüstláncon himbálózott tovább. Elgondolkodva nézett az idős patikusra.

– Először is mindenképp azt javasoljuk, hogy Mertens úr hallgasson az orvosa tanácsára – szólalt meg ismét Anna Sophia apja. – Friss levegőre és ágynyugalomra van szüksége. A legjobb lenne, ha elmenne egy szanatóriumba. Lenne azonban itt számára egy kiváló, gyógyhatású csokoládé is. Felfrissít, javítja a kedélyt, csillapítja a köhögést, és oldja a hideg és sűrű nyáklerakódást.

Az inas a homlokát vakarta, pont az anyajegye felett.

– Hát, mit is mondhatnék erre? Valójában Mertens úr csak a köhögés elleni cukorkáját kéri, Müller úr.

Gottlieb felsóhajtott, és a válla fölött a lányára nézett.

– Maradt még?

Anna Sophia nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Egy kevés, apám – felelte, és leemelt egy nagy üveget a polcról. Merőkanállal kihalászta az utolsó pár darab gyógynövényes édességet, és papírba csomagolta.

A férfi fizetett, és elvette a cukorkát. Amikor a kilincsért nyúlt, váratlanul megtorpant. Heves köhögési roham rázta meg, összegörnyedt, s miközben hörögve, zihálva levegő után kapkodott, a cukorkás csomag kiesett a kezéből. Még a levegőben kinyílt a tasak, és tartalma szanaszét gurult a padlón.

Amikor a férfi végre elment, August összepréselt szájjal hallgatott. Gottlieb mindkét kezével a bajuszát pödörte, Anna Sophia pedig egy helyben toporgott.

– Gümőkór egy olyan valakinél, mint Mertens úr…? Tényleg nagyon valószínűtlen – morogta Gottlieb.

August bólintott.

– Nem túl valószínű. De nem is lehetetlen.

– Anna Sophia, te felmehetsz, én majd bezárom a boltot mára.

Anna Sophia az apja felé bólintott, de semmi jelét nem adta, hogy indulna.

– Van még valami?

Ugye nem felejtette el? A lány lehajtotta a fejét, de mielőtt bármit is válaszolhatott volna, a férfi felkiáltott:

– Ó, a cukorszállítmány! Hát persze! Mit ácsorogsz még itt? Na, indulj már!

Anna Sophia megállt a konyha közepén. Végre! A napnak ez a része egyedül az övé volt. Az esti nap utolsó halvány sugarai megvilágították a kis ablakot, megcsillantva a levegőben szállongó port. A kőfallal szemben állt a nagy tűzhely, melyet nemrég egy külön vízmelegítő kondérral is felszereltek. Fölötte a falon nagy kampókon réz főzőedények lógtak. A konyhaasztalon egy egész zsák cukorsüveg várakozott, melyet az apjának sikerült valahonnan megkaparintania. A mozsár, amelynek rendszerint a patika hátsó helyiségében volt a helye, szintén készen állt. Az edény és a hozzá való törő fényes rézből, lábai finoman faragott fából készültek. August cipelte fel Anna Sophia kedvéért az emeletre. Amikor a férfi belépett a konyhába, a lány szíve ismét őrült kalapálásba kezdett. Mióta van rá ilyen hatással? Még emlékezett a napra, amikor a fiú segédnek szegődött hozzájuk. Egy évvel fiatalabb nála, akkoriban alig múlt tizenöt. Sokkal alacsonyabb volt, mint ma, és hosszúra növesztett fürtjeivel ott ácsorgott a fiolákkal és tálkákkal megrakott pult mögött. Zavartan lézengett, és halkan, óvatosan beszélt, a lánynak mosolyognia kellett rajta. Mikor változott meg ennyire a helyzet közöttük? Az egykori fiú mostanra tizennyolc lett, és olyan előkelő, tartózkodó magabiztosságra tett szert, hogy a lány néha egészen beleszédült.

Fejét rázva igyekezett elhessegetni ezeket a gondolatokat, és kinyitotta a konyhaszekrényt. A legfelső polcon sorakoztak a kedvenc gyógynövényeit, a martilaput, a mákvirágot, a mályvát és az édesgyökeret tartalmazó üvegek. Mellettük kisebb edényekben százszorszép, izlandi zuzmó és ír moha száradt. Az apja soha nem értette, vajon miért pont ezeket a gyógynövényeket válogatta be a gyűjteményébe. Szerencsére még csak nem is sejtette, hogyan jutott hozzá Anna Sophia a recepthez. Ha megtudná, a reggelente oly boldogan kunkorodó bajuszvégek rögvest lekonyulnának a csalódottságtól. Már a gondolatra is lelkiismeret-furdalás kerítette hatalmába. Nem akart csalódást okozni az apjának. Az egész családnak az lenne a legjobb, ha soha senki nem tudná meg a titkát.

Először a százszorszépes üveget vette elő; finom, édes illata az enyhe tavaszra, a nyári napsütésre és egy tarka, virágos rétre emlékeztette Anna Sophiát. Bőségesen szórt belőle a mozsár réztartályába. Aztán hozzáadta a szagtalan martilaput, mely csillapította a köhögést, és oldotta a lerakódást; majd némi nyugtató hatású, illatos máklevelet is kevert hozzá – ez kiváló fájdalomcsillapítóként szolgált. Amikor kinyitotta a mályvavirágos üveg fedelét, ügyelt rá, nehogy az orrán át vegyen levegőt. Lehet, hogy a friss mályva kellemes illatot áraszt, de annál erősebb és csípősebb szaga van a gyökerének, ha megszárítják. Gyorsan ebből is öntött egy keveset a mozsárba. Körkörös mozdulatokkal addig zúzta a gyógynövényeket, míg azok finom porrá őrlődtek, és az illatuk teljesen belengte a konyhát. Végül hozzáadta a mohát, a zuzmót és az édesgyökeret, és mélyen belélegezte a különleges aromát. Mennyire szerette ennek a műveletnek minden egyes mozdulatát! Hónapok óta finomítgatta ezt a receptet, és minden alkalommal eszébe jutott, hogyan is kezdődött az egész: egy évvel ezelőtt Julie, a legkisebb, de legnagyobb fülű húga annyira megfázott, hogy alig tudott beszélni. A rekedtség hirtelen tört rá egy reggelen, és napokig húzódott. Anna Sophia tudta, hogy mely gyógynövények segítenek a rekedtségen, de a kislánynak annyira kellett köhögnie, amikor nyelt, hogy csak sírt és a fejét rázva tiltakozott, ha teával kínálta. Anna Sophia tanácstalanul állt a konyhában, és töprengett. Hogyan adhatná be Julie-nak a gyógynövényeket, hogy elegendő idejük legyen hatni? És éppen Betty, a házvezetőnő adta neki a mentő ötletet!

Anna Sophia begyújtotta a tűzhelyet, és vizet öntött egy fazékba.

Eljött az idő: először a Souchong leveleit vette elő, és lassan forralta a kínai Wuyi-hegységből származó teát. Füstös, fűszeres illata hamar elnyomta a többi gyógynövényét. A délelőtt gondosan desztillált vízhez hozzákeverte a gyógynövényeket, majd nekilátott, hogy megolvassza a cukrot. Mint oly sokszor, most is Betty szavai csengtek a fülébe:

– Nagyon kell figyelned, kislány! A cukrot erős lángon és hosszan kell forralni, hogy egészen cseppfolyóssá váljon. De nem túl sokáig, különben megég. Fontos, hogy pontosan eltaláljuk a megfelelő pillanatot.

Köln francia megszállása idején, amikor Betty még fiatal lány volt, egy gazdag párizsi családnál dolgozott házvezetőnőként, ők tanították meg a karamellkészítésre. A család már rég visszaköltözött Párizsba, de a tőlük származó tudás egy része a Rajna menti városban maradt, mint egyfajta ajándék, gondolta Anna Sophia. Betty a tudását akkoriban még csak arra használta, hogy apró nyalánkságokat, például árpacukrot készített a gyerekeknek az ünnepekre. Ám amikor Julie berekedt, Anna Sophia az ő segítségével készítette el húga számára az első gyógyírt, gyógynövényes kemény cukorka formájában. Most figyelmesen kémlelte az üst tartalmát. Még néhány másodperc. Három, kettő, egy…

– Milyen szörnyen gonosz vagy! – csendült egy vékonyka hang a háta mögött.

– Nem is szóltál nekünk!

– Véletlenül hallottam csak meg a tűz ropogását, különben mindannyian lemaradtunk volna róla!

Anna Sophia megfordult. Húgai egymás után nyomultak be a konyhába. Julie jött elöl. A hatéves kislány csendes gyerek volt, de ebben a pillanatban, amikor meglátta Anna Sophiát a fortyogó üst mellett, az egész arca csak úgy sugárzott. A két évvel idősebb, pirospozsgás arcú Elise, a család legsötétebb hajú és legfeketébb szemű lánygyermeke tolta őt maga előtt. Utolsóként Wilhelmine érkezett. Szoknyája szokás szerint gyűrött volt, sötétszőke haja kissé zilált. Szép, szabályos arca ragyogását a szeme fölött sötétlő szemöldök tette hangsúlyossá.

– Hogy ti folyton itt lábatlankodtok! – Anna Sophia kifújt egy tincset a homlokából. Sietve felvette a kesztyűt, mely a falon a főzőedények mellett lógott, és leemelte a vízforralót a tűzhelyről.

– Vigyázat, forró!

A lányok erre azonnal szétrebbentek – de csak hogy tisztes távolból nézhessék, ahogy Anna Sophia a tűzhely mellé kikészített kőlapra önti a forró cukormasszát.

– A gyógynövények még hiányoznak belőle, ugye? – kiáltott fel Elise.

– Bizony – Anna Sophia rámosolygott a válla fölött. Két kezével megragadta a mozsártálat, a kőlap fölé emelte, és az őrleményt a cukormasszára borította.

– Hogy ez milyen büdös! – nyavalygott Julie. A felforrósodott gyógynövények intenzív illata betöltötte a konyhát. Anna Sophia egy rézkanállal ide-oda simította a keveréket. Ki kellett hűlnie, de nem szabadott túlságosan megszilárdulnia. A háta mögött hallotta, ahogy a székek lábai megcsikordulnak a kőpadlón – a testvérei körülülték a nagy konyhaasztalt.

– Lehet az enyém a legelső cukorka? – kérdezte Elise izgatottan.

– Maradj csendben! – torkolta le Wilhelmine. – Ugye nem akarod, hogy Papa meghalljon minket?

– Most még úgyis túl forró a cukor – szólt közbe Julie, és Anna Sophia ismét megállapította, milyen okos ez a kicsi lány a korához képest, talán túlságosan is.

– Úgy értettem, akkor, ha már nem lesz túl forró – Anna Sophia szinte látta, hogyan forgatja közben fekete szemeit Elise.

Most végre eljött az idő. A cukros gyógynövénymassza éppen olyan kemény volt, mint amilyennek lennie kellett. Anna Sophia elkezdte hát gyúrni és tekerni. A bőrkesztyűn keresztül érezte a meleget, figyelte, ahogy a gyógynövények zöldje szétterül a cukorban, amely egyre simább és keményebb lesz. Végül hosszú rudakba sodorta a masszát. Gyorsnak kellett lennie. Egyik rudat a másik után formázta, és az asztalra sorakoztatta őket.

– Kaphatok egyet? – szólt mohón Elise, de Wilhelmine finoman rálegyintett a kezére.

– Természetesen nem – válaszolta nevetve. – Mindig ugyanezt játszod!

Végül Anna Sophia a megkeményedett rudakat egy nagy tálra fektette, és késsel falatnyi darabkákat vágott belőlük. Az édességek koppanva hullottak a tálba.

– Hogyhogy ilyen jól megy ez neked? – kérdezte Elise.

– Már nagyon sokszor csináltam – felelte Anna Sophia.

– Hát, azért annyira nem sokszor, nem igaz? – Wilhelminének mindig volt valami hozzáfűznivalója. – Szerintem egyszerűen tehetséges vagy. Már a legelső cukorkád is nagyon finom volt, amit Julie-nak csináltál.

– Így van – csacsogott Julie. – És már aznap este vissza is jött a hangom! Ezért árulja Papa a patikában. Néha azt hiszem, hogy a cukorkáidnak varázserejük van!

– Igen? – Anna Sophia egy pillanatra magára öltötte a létező legtitokzatosabb tekintetét, úgy nézett a kislányra. – Na és miért csak néha? – kacsintott rá.

Amikor a húga azt a bizonyos legelső cukorkáját elszopogatta, ő maga is nagyon elcsodálkozott. Julie napok óta egy szót sem tudott szólni – és egyetlen cukorka után visszajött a hangja! Méghozzá szép tisztán, s a teljes némaság után még egy krákogást sem hallottak tőle. Anna Sophia már korábban is érezte, de abban a pillanatban rácsodálkozott a természet hatalmas erejére. Rádöbbent, hogy milyen sokat tudna segíteni a körülötte élő embereken, ha megfelelő módon használhatná ezt az erőt. Már akkor eldöntötte, hogy pontosan ezt akarja csinálni, méghozzá egész életében: megtanulni és megérteni a természetet, hogy másokon segíthessen. Mekkora szerencse, hogy éppen egy patikuscsaládba született! Elképzelni sem lehetett volna jobb helyet, közelebb a varázslathoz.

– Most már végre kaphatok egyet? – kiáltott fel ismét Elise.

– Na jó – bólintott Anna Sophia. – Mindegyikőtök vehet egy cukorkát. De csak egyet! És mint mindig, egy szót se Papának! Tudjátok, mi történne akkor.

S miközben egyszerre három mohó kéz nyúlt a tálba, a konyhaajtó kicsapódott.

– Anna Sophia, hát itt vagy? – Betty kukucskált be a konyhába. Az erős karú, vaskos lábszárú, szikár házvezetőnőt szinte semmi sem tudta kihozni a sodrából. Szoros kontya magasan ült a feje búbján, a jégkék szempár a mindentudás rendíthetetlenségével nézett a világba. De ebben a pillanatban valahogy más volt. Anna Sophia azonnal tudta, hogy baj van. Betty arca kivörösödött.

– Az apádról van szó, gyere gyorsan!

2. fejezet

Victor Mertens megnyalta a szája szélét. Megvakarta kopaszodó fejét, és az orrát ráncolta.

– Ideje volt már, nem gondolod? – kérdezte.

Ferdinand bosszúsan mordult egyet, és kirázott egy szőke tincset a homlokából.

Az meg hogy lehet, hogy az öccsének ilyen dús haja és magas homloka van – neki, Victornak miért nem? A testvérek egy kocsiban ültek, és a nagybátyjuk borkereskedése előtt várakoztak, mely a legnagyobb és minden bizonnyal a legnépszerűbb volt az egész városban. Gyerekkoruk nagy részét a bolt feletti lakásban töltötték, de már évek óta nem látták belülről azokat a szobákat. És ez ma sem fog megváltozni. Annak ellenére sem, hogy az anyjuk oly régóta könyörgött érte. Már azt is a jóindulat jelének tekintheti, hogy a kocsijukat egyáltalán a ház elé kormányozták. Az anyjuk ideláthat a hálószobaablakból, ha akar – ez több mint elegendő, gondolták.

Az élénkvörös ülések kárpitozása ellenére Victor hátsó fele sajogni kezdett. Izgett-mozgott, előrehajolt, és a kőhomlokzaton ívelő feliratot tanulmányozta: Mertens Borok és Szeszes Italok. A földszinti kirakatokon át megpillantotta a fahordókat, miközben ha akarta, ha nem, a saját árnyékszerű tükörképével is szembe kellett néznie. Nem értette, mikor öregedett meg ennyire? Ó, a látszat csal, próbálta győzködni önmagát. Biztosan csak az esti rossz fényviszonyok teszik.

– Á, végre itt van! – Ferdinand a székesegyháztól a borkereskedés felé vezető keskeny, ferde oromtetővel fedett sikátor irányába mutatott. A Mertens család inasa bukkant elő az árnyékból, a karjában hatalmas sajtgurigát cipelt.

– Ez meg mi? Cukorkáért küldtünk! – rivallt rá Ferdinand a kocsiból kihajolva. – Ha az öregúr közben elpatkol, amíg sajt után kajtatsz, az a te lelkeden fog száradni, megértetted?

A férfi melléjük érve zihálva kért bocsánatot.

– Az édesanyjuk… Megkért, hogy hozzak sajtot visszafelé… de persze a cukorkát is beszereztem…

– Elég a magyarázkodásból! – förmedt rá Ferdinand.

– És… nos hát… egészen biztos, hogy nincs szükségük más gyógyszerre?

Victor nem akart hinni a fülének. Hogy merészel ez az ember kételkedni az öccse szavában? Hirtelen felpattant a helyéről, de bevágta a fejét a kocsi tetejébe és nagyot káromkodott.

– Mit képzelsz te magadról? – Victor érezte, hogy a hangja egyre rikácsolóbbá változik. – Ha még egyszer ellenkezni próbálsz, akkor…

A szavait azonban hangos zihálás szakította félbe. Az inas hirtelen összegörnyedt az utcán, majd levegő után kapkodva hevesen ráköhögött a sajtra. A két Mertens fivér hátrahőkölt, és döbbent arckifejezéssel meredtek egymásra. Victor nem volt egészen biztos benne, de mintha egy mosolyt látott volna felvillanni az öccse arcán.

– Semmi baj – mondta Ferdinand szelíd hangon az inasnak. – Menj fel az emeletre, és add oda a nagybátyánknak a cukorkát.

A férfi, amilyen gyorsan csak a kezében lévő nehéz sajttal tudott, elsietett a kocsi mellett, és a kereskedés melletti ajtón át belépett a házba.

Nem telt el sok idő, és az ajtó máris újra kinyílt. Ezúttal egy fiatal lány kandikált ki rajta óvatos arckifejezéssel. Victor kihajolt a kocsi ajtaján, és odakiáltotta:

– Ó, hát jó napot!

A lány a szobalányok jellegzetes főkötőjét és öltözetét viselte. Victornak azonnal feltűnt csinos dekoltázsa és szép, sima bőre. Oldalra hajolva próbálta elkapni a lány tekintetét, de az csak félénken, a földre szegezett tekintettel állt. A férfi nehezen tudott ellenállni a késztetésnek, hogy kiugorjon a kocsiból, és felemelje a lány állát, hogy végre a szemébe tudjon nézni.

– Az édesanyja küldött – motyogta a lány köszönés helyett. Mi ütött ma a személyzetbe? A gümőkór most már minden tiszteletet felülírt ebben a házban? – Orvosért, Mertens úrnak. Azt mondta, sürgős.

– Mennyire sürgős? – Ferdinand megint félrehajtott egy homlokába lógó hajfürtöt.

– Azt mondja, haldoklik, és már nem tart sokáig. Orvosra van szükség, de közülünk nem akar senkit elküldeni. Azt mondja, mi maradjunk vele.

– Na jó – Ferdinand megforgatta a kezében lévő botot. – Mondd meg neki, hogy az orvos mindjárt jön.

A lány bólintott, és ismét eltűnt.

Victor a homlokát ráncolta.

– Kiért akarsz küldeni?

– Senkiért. Sokkal jobb ötletem van. Mióta nem ittál alkoholt, drága bátyám?

Victor beletúrt ritkuló hajába.

– Jó pár éve.

Valóban jó ideje már, hogy nem ivott egy cseppet sem. Se bort, se sört, se töményet. Semmit, az óta a bizonyos nap óta. Az a nap viszont már réges-régen a múlt ködébe veszett, csak egy halvány emlék derengett róla. Victor jól tette, hogy soha többé nem gondolt rá.

– Nálam is ugyanez a helyzet. De ma, drága testvérem, ma eljött a nap!

Victornak tátva maradt a szája. Amint észrevette, gyorsan becsukta. Valóban jó ötlet ez?

– Bízz bennem! Kiszolgáljuk magunkat egy jó kis borocskával, és koccintunk az öregúrra. Ez a legjobb dolog, amit most tehetünk, azok után, ami történt.

Victor átgondolta az öccse szavait, majd lassan, megfontoltan bólintott.

– Meghalt! – a mondat, amit az embernek jó sokszor ki kell mondania ahhoz, hogy egyszer csak felfogja a valódi értelmét.

– Az öregúr meghalt! – Victor Mertens újra és újra elismételte a szavakat. Először a kocsisnak kiáltotta oda, bár ő már nyilván tudta. Victor kiugrott a kocsiból, megtántorodott és majdnem elesett. Amint visszanyerte az egyensúlyát, újra odakiáltott a bakon ülő férfinak, akinek már csak a körvonalait látta az esti sötétségben:

– Meghalt, kész, vége!

Hirtelen forogni kezdett körülötte a világ: a fekete kocsi a nagy, filigrán kerekekkel; a schaaffhauseni városi palota, ahol Victor Mertens néhány hónapja lakott; a gondosan nyírt sövények és bokrok, melyek elrejtették a birtokot a kíváncsi tekintetek elől, és melyek máskor színpompás virágait most szürkére festette a felhők mögül előbukkanó hold. Úgy tűnt, mintha még a sötét felhők és az éjszaka első csillagai is táncra perdültek volna a feje fölött. Victor Mertens életében először volt részeg. Hangosan felnevetett. Soha nem gondolta volna, hogy ilyen érzés lehetséges! A feje könnyű volt, a nyelve pedig nehéz. Pedig de nagy kedve lett volna most beszélni. Mindenkinek elújságolni a hírt, belekiáltani a nagyvilágba!

A feljárón át a széles előcsarnok bejáratához tántorgott, felkapaszkodott a lépcsőn, ahol egy borzasztóan ronda szobalány fogadta, akinek a nevét egyszerűen képtelen volt megjegyezni. De amúgy sem számított ez a zörgő csontú banya.

– Meghalt! – förmedt rá a lányra, mire az összerezzent és bamba tekintettel rámeredt. Hogy lehet ezeknek a Schaaffhauseneknek ilyen szörnyű személyzete!

– Mit állsz ott olyan ostobán? Hol a feleségem? – morogta.

Ebben a pillanatban nyílt a szalon ajtaja, és egy valódi tündöklő látomás lépett ki az előcsarnokba. Victor felsóhajtott. Ez a világosszőke, copfba fonott hajrengeteg, a szédületes, szűk ruhába bújtatott dekoltázs, a puha, fehér karok és a keskeny, mélyvörös ajkak!

– Victor, drágám! – kiáltott fel Emma Mertens, és döbbenten nézett rá. – Te részeg vagy?

A férfi azonban nem válaszolt, helyette elmerült a lány igéző látványában. Milyen gyönyörű! És úgy tűnt, a tizenhat éves lány napról napra egyre szebb lesz. Miért nem tudott a felesége is így kinézni? Ilyen ajkakkal, ilyen csípővel, ilyen üdeséggel biztosan nem lenne gondjuk az utódlással. Csak megragadná, és gyorsabban teherbe esne, mint hogy az apósa, aki éppoly mogorva, mint amilyen gazdag, kimondaná a szót, „örökség”.

– Bonnban voltam kedves nagynénénknél, amikor levelet kaptam anyánktól. Azt írta, hogy Papa nincs jól. Azonnal oda akartam menni, de Mama megtiltotta, hogy belépjek a házba, azt mondta, most jobb, ha nálad maradok – hadarta izgatottan a lány.

– Igen, hogyne. Ez igazából… vagyis… jó. Igen. – Victor hallotta a saját motyogását.

– Victor, mi van veled?

A férfi elfojtott egy vigyort.

– Meghalt.

– Ki halt meg, Victor?

– Meghalt, vége. Nagyon gyorsan történt.

– Ki, Victor, ki? Mondd, ugye nem Papáról beszélsz, ugye nem? – a lány bájos arcocskája teljesen elfehéredett, lágy ajka szétnyílt. Victor tudta, hogyan vigasztalhatná meg. Ha az az ostoba szobalány nem állt volna ott még mindig olyan kukán, ott helyben a kis Emma szolgálatára állt volna, hogy amilyen gyorsan csak lehet, kitörölje az emlékeiből a szörnyeteget, akit Papának hívott.

– Gümőkór volt, drága, édes Emmám. Az egész ház elkapta. Semmi nem tehettünk érte. Egy órája távozott.

– Nem! – Emma felkiáltott és az ajtóhoz rohant.

– Nem mehetsz oda! – kiáltotta a férfi, és a vállánál fogva próbálta visszatartani a lányt. Micsoda melegség töltötte el! Gyengéden magához szorította, a lány háta a mellkasához simult.

– Engedj el! – sziszegte Emma, de Victornak nem igazán fűlött hozzá a foga. Miközben a lány próbálta elérni a kilincset, a férfi végigsimította a kulcscsontját. Micsoda lehetőség, gondolta, majd elvigyorodott, s a keze egészen feltűnésmentesen lejjebb csúszott a ruhán.

– Az egész ház gümőkóros. És te magad is mondtad, hogy anyánk nem akarja, hogy lásd! – A férfi szavai ellenére Emma továbbra is küzdött a karjai között, még akkor is, amikor Victor keze már a dekoltázsában járt.

– Victor! – harsant ekkor egy szigorú, erőteljes mély hang. – Azonnal engedd el a féltestvéredet!

Victor gyorsan visszahúzta a kezét Emma vállára.

– Az apjához akar menni, de nem lehet – magyarázkodott anélkül, hogy hátrafordult volna. Még egy utolsó pillanatig ki akarta élvezni a lány közelségét.

– Engedd el Emmát, azonnal! – parancsolta a hang még egyszer. – Emma, te itt maradsz. Victornak igaza van, a jelenléted senkinek sem segít – tette hozzá a nő.

Amikor Victor érezte, hogy Emma már nem vergődik úgy a keze alatt, vonakodva bár, de elengedte, és a felesége felé fordult. A magas, karcsú és szigorú arcú Sibylle Mertens-Schaaffhausen két kezét a dereka előtt összekulcsolva állt. Kék kockás, puffos ujjú ruhát viselt, mely szabadon hagyta a vállát. Miért kell ilyen hihetetlenül hosszú, hegyes orrának lennie? Az orra nélkül talán még egészen elfogadhatónak találta volna az arcát, legalábbis ebben az alkonyi fényben.

– Meghalt – közölte Sibyllével. – A nagybátyám halott.

A mögötte álló Emma felzokogott e szavak hallatán, és a falnak támaszkodott. Ám Sibylle még csak nem is reagált. Érzéketlen nőszemély! Talán nem fogta fel, mi történt? Emma apja, az ő nagybátyja, aki közel húsz éven át az anyjuk férje volt, végül mégiscsak meghalt! Hihetetlen, hogy a végén egy betegségnek kellett elintéznie ezt a zsugori vén szemétládát.

– Minna, kérlek, gondoskodj Emmáról, és kísérd fel a vendégszobába. Hosszú út áll mögötte. Victor, te velem jössz – parancsolta Sibylle először a szobalánynak, majd a férjének. Sarkon fordult, és elsietett. Victor jól tudta, hová megy, hát követte. A folyosó falai a hatalmas festményekkel és a kék tapétával mintha dülöngéltek volna a szeme előtt. A lépcső, melyen most felfelé lépkedett, szinte remegett a lába alatt. Még mindig szédült – milyen csodálatos érzés! Élvezte a zsibbadtságot a fejében, miközben követte a feleségét a hálószobába. Hát jó, gondolta. Az Emmával lezajlott pikáns kis közjáték után határozottan volna kedve hozzá. Sibylle felé fordult, és a lehető legszelídebben rámosolygott.

– Már annyira vágytam rá, hogy végre újra kettesben legyek veled – jelentette ki. Lassan közelebb lépett a nőhöz, hogy jobban szemügyre vegye, gondosan kerülve az orra látványát. – Milyen szép ez ruha – mondta, majd hirtelen átölelte a felesége derekát.

– Hogy merészeled? – Sibylle megrándult, és határozottan ellökte magától.

– Mit hogy merészelek? – Victor kicsit megtántorodott, a falnak kellett támaszkodnia.

Hogy beszél vele ez a nő? Vele, a sikeres bankárral? Hiszen a felesége, azt kell tennie, amihez neki kedve van!

– Azt akarom, hogy engedelmeskedj nekem! – parancsolta. De a nő szárazon felnevetett.

– Azt felejtsd el.

Szinte alig kapott levegőt a haragtól. Hogy merészeli? Na jó, gondolta, ideje keményebb módszerekhez folyamodni, hogy móresre tanítsa. Megragadta a nő csuklóját, és az ágyra lökte. Aztán a szoknyája után nyúlt, hogy felhajtsa.

– Vedd le rólam a mocskos kezed! – sziszegte a nő, de a férfi csak nevetett, és a hasára fordította. Már majdnem szabaddá tette a nő lábát, már majdnem révbe ért, amikor Sibylle hirtelen megfordult – kezében egy tárggyal. Mi ez? Csak nem az éjjeliedénye? Észre sem vette, amikor a nő utánanyúlt. Próbált védekezni, de a karjai túl lassúak voltak, egyszerűen nem engedelmeskedtek neki. Egy halk suhintás a sötétben, és az éjjeliedény lesújtott a fejére.

3. fejezet

– Hazudtál, igazam van? – Margaretha már harmadszor ismételte meg. Ezúttal megállt, és csípőre tett kézzel Kaspar arcába nevetett. – Nincs is itt semmi, ugye? – egyszer csak megpördült, és hosszú szoknyája úgy beleakadt az aljnövényzetbe, hogy a szegélye felszakadt. – Teljesen egyedül vagyunk az erdő közepén.

Hogy örült-e ennek? Egyenes haját a válla mögé dobta, és közelebb lépett a férfihoz.

– Nem hazudtam – ellenkezett Kaspar, s még mélyebben az arcába húzta hatalmas, széles karimájú puha kalapját. – Valahol itt kell lennie. Biztos, hogy Höhenforsttól nyugatra, egy mérfölddel Scharfenfels után. Itt kell lennie valahol a közelben.

Margaretha ismét felnevetett, de Kaspar látszólag nem jött zavarba. Még akkor sem, amikor a lány belékarolt. Így, egymáshoz simulva folytatták útjukat a sűrű aljnövényzeten át, és Kaspar próbált nem idegeskedni. Ez volt az első alkalom, hogy a nő ilyen közel volt hozzá. Olyan sokszor vágyott már erre! Ám eddig ő, a gonosz Wilhelm gazda legszebb lánya, még csak pillantásra sem méltatta. Most, hogy a lány először érintette meg, fogalma sem volt, mit tegyen. Persze, tetszett neki, nagyon is. Ám egy gondolattól egyszerűen nem tudott szabadulni: a lány most azt feltételezi, hogy csak kitalálta az egész történetet, hogy idecsalogassa. De Kaspar soha nem tenne ilyet! Még szerelemből sem lenne képes hazudni.

– Tudod, mit, Kaspar? – kérdezte most a lány.

– Igen?

– Nem muszáj ám ezt csinálnod.

– Mit?

– Nem kell úgy tenned, mintha azt a titokzatos asszonyt keresnénk. Én amúgy is szívesen eljöttem volna veled az erdőbe.

Megállt, és megfogta a férfi kezét. Az ajkába harapott. A férfi érdesnek és keménynek érezte a lány ujjait, melyek rendszerint a csirke tollát tépkedik, kenyértésztát gyúrnak és az istállót takarítják. Margaretha sima arcbőre lebarnult, ajkai kicserepesedtek a naptól.

A lány először a szemébe nézett, majd a szájára. Kaspar, amióta csak az eszét tudta, arról álmodott, hogy megcsókolja Margarethát. Ott lakott a szomszédjukban, és bár a lány apja, a bátyja kocsmájában megivott rengeteg sörtől kékre dagadt orrú Wilhelm az öklét rázva nemegyszer elzavarta már őt az udvarukból, Kaspar folyton a nagy parasztház előtt lófrált, remélve, hogy a lány kinéz az ablakon és leinteget neki. Egy nap, amikor a lány épp vizet hozott a kútról, hallotta, hogy Kaspar néhány falusi suhancnak a titokzatos erdei asszonyról mesél.

– Esküszöm, hogy láttam őt!

– Á – legyintettek azok. – Ezt csak kitaláltad!

– Egészen tisztán láttam őt, az erdő szélén. Keresett valamit a bokrok közt. Aztán megfordult, és a falu felé nézett. Létezik, addig éljek is!

– Hogy maradna életben az erdő közepén, teljesen egyedül? Tíz év telt el azóta, hogy Wilhelm elkergette a faluból. Tíz év az erdőben! Az teljesen kizárt.

– A titokzatos asszony él – erősítette meg Kaspar.

– Nem, Kaspar! – kiáltotta akkor hangosan Margaretha, mire a fiúk meglepetten néztek rá.

A lány most Kaspar másik kezéért nyúlt.

– Nem kell hazudnod nekem – suttogta.

– Tényleg megtaláltam a kunyhóját – bizonygatta Kaspar. – Tegnapelőtt.

– Én szeretem a történeteidet, Kaspar Rockstroh – suttogta Margaretha, és az arca egyre közelebb és közelebb került a férfiéhoz. – Kedvellek téged.

Kaspar érezte a lány meleg leheletét a bőrén. Mindjárt, gondolta, az ajkai mindjárt az övéhez érnek. De képtelen volt rá. A lánynak muszáj hinnie neki.

– Egy göcsörtös erdei kalyibában lakik. A kunyhó körül gyógynövények és bogyók nőnek mindenütt. Még tyúkok is vannak, és egy nagy fahinta. Két fa közé térdmagasságban kifeszített egy zsinórt, amiről kis csengettyűk lógnak. Ha hozzáérsz a zsinórhoz, csilingelve jelt adnak.

E szavak hallatán Margaretha hátralépett, szemei tágra nyíltak, majd összefonta a karját.

– Mi az? – kérdezte a férfi.

– Honnan tudod mindezt?

Kaspar elkomorodott.

– Mondtam már: jártam ott.

– Beszéltél vele?

A férfi csak a fejét rázta.

– Amikor megszólaltak a csengők, elszaladtam.

– Micsoda badarság! – Margaretha felsóhajtott. Aztán így szólt: – Na jó, gyere!

Megragadta a férfi kezét, és húzni kezdte, keresztül az erdőn. Hirtelen úgy tűnt, hogy nagyon is tudja, hová megy. Időnként felnézett, hogy ellenőrizze a nap állását, aztán csak ment tovább. Bokrok és fák között vitt az útjuk, dimbes-dombos vidéken át. Kaspar próbálta tartani a tempót. Mostanra már fájt a rossz térde, de összeszorított foggal bicegett a lány nyomában.

– Hová mész?

– Maradj csöndben! – förmedt rá a lány. A hangja most sokkal komolyabb és keményebb volt, mint korábban. Vajon mi ütött belé? Most valahogy nehezen tudta elképzelni, hogy ők ketten még egyszer olyan közel kerülhetnek egymáshoz, mint az imént. Hogy miért nem tudta befogni a száját? Akkor még mindig ott állnának, s ki tudja, mi minden történhetett volna!

Margaretha hirtelen lefékezett. Egy sűrű, bokrok alkotta fal mögött kis tisztás nyílt, és Kaspar azonnal tudta, hogy jó helyen járnak. Hallotta a kapirgáló, kóricáló tyúkokat, látta a fűszernövényágyást és a bogyós bokrokat, mögöttük pedig a sűrű lombok között megpillantotta a nagy hintát és egy faház deszkáit. Még egy lépés, és hozzáérnek a zsinórhoz, amit a titokzatos asszony feszített ki a fák között.

– Te tudtad – mondta Kaspar halkan. – Mindvégig tudtad. Voltál már itt korábban is.

Margaretha rávillantotta a szemét, majd éles kiáltása messzire visszhangzott az erdőben.

– Gesche! Én vagyok az, Margaretha! Beszélnem kell veled! Gesche, itt vagy?

Nem telt bele sok idő, és Kaspar hangos nyikorgásra lett figyelmes, mintha egy régi ajtó nyílna. Aztán a szederbokor mögött halk zizegés hallatszott, és hirtelen egy alacsony asszony toppant eléjük. Toldozott-foldozott ruhát viselt, a haja borzasan meredezett, és a két szeme színe eltérő volt. A kék szem mintha Margarethára, a barna pedig Kasparra nézett volna.

– Margaretha, kedvesem… Mi történt? És hogyhogy nem egyedül jössz? – az asszony hangja rekedten, reszelősen csengett, és mégis volt benne valami szeretetteljes melegség.

– Már járt itt korábban is. Tudja, hol rejtőzködsz. Ide kellett hoznom – mutatott Margaretha egy gúnyos kézmozdulattal Kaspar irányába. És abban a pillanatban Kaspar már értette, hogy a lány egyáltalán nem is akarta megcsókolni. A csók csupán egy ügyes elterelés lett volna, egy eszköz a cél érdekében. Nem azért jött vele az erdőbe, mert tetszett neki Kaspar. Nem, soha nem is érdekelte, csakis a titokzatos asszony miatt történt mindez. Hogy lehetett ilyen ostoba? Margaretha csak meg akart győződni róla, hogy nem mese és kitaláció az egész.

– Beszéltél valakinek erről a helyről? – kérdezte Gesche, lassan felvonva a szemöldökét.

– Nem, én nem akartam semmi rosszat – bizonygatta Kaspar.

– Mondd csak, ki tud még erről?

– Én… csak azt mondtam a többieknek, hogy láttam egy asszonyt az erdő szélén. De egy szót sem szóltam erről a helyről… Csak Margarethának meséltem a kunyhóról.

Gesche most Margarethára nézett.

– Megbízol benne?

Margaretha szigorú pillantással nézett végig Kasparon.

– Néha elég naiv – jelentette ki, és a férfinak fájt, hogy mennyire igaza van. – De nem hazudik.

Gesche tett egy lépést Kaspar felé. Óvatosan megfogta a férfi állát, hogy felemelje a fejét. Kék és barna szemeivel olyan fürkészőn nézett rá, mintha kutatna benne. Aztán így szólt:

– Igazán jóképű fickó vagy. Csak vigyázz, nehogy túlságosan elcsavard a falu lányainak a fejét, megértetted? Most pedig gyere velem.

Megfordult, és a kunyhó felé sietett. Kaspar gyorsan Margarethára pillantott. Ám az mintha meg sem hallotta volna Gesche szavait, a hajával babrált. Kaspar csak most vette észre, hogy már sötétedik. Tanácstalanul álldogált. Ugyan, mi veszélyt jelenthetne rá ez a furcsa, kócos hajú, imbolygó járású asszony? Hisz olyan kicsi, veszély esetén játszi könnyedséggel föléje kerekedhet. Mégis, valahogy az volt az érzése, hogy nem szabad alábecsülnie ezt az asszonyt.

– Na, menj már – mondta Margaretha, és kissé meglökte a férfit. – Nem elég, hogy olyan tökfilkó, még gyáva nyúl is.

– Nem igaz, nem vagyok egyik sem! – tiltakozott Kaspar, és Gesche után baktatott. Az kinyitotta a nyikorgó faajtót, és intett a férfinak, hogy lépjen be. Kaspar tanácstalanul belesett. Odabent félhomály és hűvös uralkodott. A mennyezetről szárított gyógynövények lógtak, a falakon egymás mellett tálak és edények sorakoztak, és a férfi egy kis teáskannát is észrevett egy gyümölcsösládán, ami minden bizonnyal asztalként szolgált.

– Na, mire vársz? – kérdezte Gesche. Kaspar nyelt egyet, és belépett. Hallotta, hogy Margaretha követi őt. A szoba közepén megfordult.

– Sajnálom, fiam – mondta Gesche, miközben becsukta maga mögött az ajtót. A fadeszkák repedésein át megcsillanó, halvány esti napsugár glóriaként borult kócos hajára, épp csak kissé megvilágítva a szobát.

– Ez a hely fontos. Teljesen biztosnak kell lennünk abban, hogy minden körülmények között a mi titkunk marad – folytatta csendesen. A két nő alakja már nem volt több Kaspar számára, csak egy elmosódó, sötét árnykép, amely a fűszernövények között most lassan közeledett felé.

*

– Papa! – kiáltotta Anna Sophia, amikor kinyitotta a szülei hálószobájának ajtaját. Ebbe a szobába csak ritkán lépett be. Itt minden néhai édesanyjára emlékeztetett: a még mindig a szekrényben lógó ruhák; az ágy egyik fele, melyen Betty minden reggel felrázta a párnákat, pedig már senki sem pihentette rajtuk a fejét. Az éjjeliszekrényen ott volt még a regény is, a Büszkeség és balítélet Louise Marezoll fordításában, melyet anyja gyakran olvasgatott a Julie-val való, egyre nehezebbé váló várandóssága idején. Először időrendben olvasta, később már összevissza. Anna Sophia minden alkalommal, amikor meglátta a könyvet, megrendült. Emlékezett rá, hogy az anyja milyen sokat lapozgatta. Az arca egyre sápadtabbá és nyugtalanabbá vált, és néha olyan vadul és kétségbeesetten pergette a lapokat, mintha valamit keresne benne. Anna Sophia akkor még szilárdan hitte, hogy minden rendben lesz. Hogy az anyja hamarosan visszaváltozik azzá a rendkívüli és erős asszonnyá, aki korábban volt.

Most az apja feküdt ott, az ágy másik oldalán. Bajsza, mely rendszerint oly akkurátusan állt, most ziláltan lógott beesett arcán. És – ahogy akkoriban is – dr. Hugo Baader, az orvos ült az ágy melletti széken, de immár az apja oldalán.

– Papa, mi történt? – kiáltott fel a lány, és az ágyhoz sietett.

– Van egy kis… nos igen, egy kis… – motyogta Baader doktor, szokásához híven meglehetősen zavarosan. Szőke haja kis lendületet vett a feje búbján, hogy aztán az arca bal és jobb oldalán erőtlenül lógjon lefelé. A szája szeglete szintén lefelé konyult. Két nagy ciccegés után már épp folytatni akarta a mondandóját, amikor egy barátságos hang félbeszakította.

– Csak egy kis váratlan gyengeség – Anna Sophia megpördült. Észre sem vette, hogy August a hálószoba hátsó sarkában áll.

– Te hoztad őt ide?

– August természetesen rögtön tudta, mit kell tennie – morogta Gottlieb, hangjában félreérthetetlen elismeréssel. Anna Sophia tudta, hogy az apja mennyire kedveli a segédjét. Sokszor elgondolkodott azon, hogy Gottlieb vajon bánja-e, hogy nincsen fia, és hogy nem tekint-e kicsit Augustra úgy, mintha a hiányzó fia lenne. Elvégre még szinte gyerek volt, amikor hozzájuk került. De érdekes módon a fiú rendíthetetlen kíváncsisággal szívta magába a tudást, és hamarosan bebizonyította, hogy apja minden egyes kérését bölcsen és ügyesen tudja teljesíteni. Anna Sophiának már az első hónapok után feltűnt, mennyire szeretetteljesen veregeti meg Gottlieb a fiú vállát, vagy csúsztat oda neki néhány pluszfillért. És amint August elég idős lett hozzá, munka után gyakran egy asztalnál üldögéltek a kocsmában, hogy megünnepeljék a munkanap végét, ahogy együtt látogattak el a gyakori városi ünnepségekre is. A két férfi úgy el tudott beszélgetni a patikáról, ahogy Gottlieb a lányaival soha, ez világos volt Anna Sophia számára. August állandóan Gottlieb mellett állt, hogy segítsen neki és tanácsokkal lássa el őt, ha szükséges.

– Ez magától értetődő, Müller úr – szerénykedett August. – Épp el akartunk búcsúzni egymástól, amikor hirtelen szédülésre panaszkodott, és összeesett. – August a nyitott ajtóban várakozó házvezetőnőre mutatott. – Betty azonnal rohant dr. Baaderért.

Anna Sophia az apja homlokára tette a kezét. Az nyirkos volt és hideg.

– Hogy érzed most magad, Papa?

– Jól, jól – motyogta az apja. – Mindjárt jobb lesz.

– Ebben nem vagyok olyan biztos – aggodalmaskodott a lány, és kérdő pillantást vetett dr. Baaderre.

– Ő, nos, az állapota egy kicsit mintha már…

– Hosszú és meleg nap volt a mai. Valószínű, csak ennyiről van szó – szakította félbe August. Bátorítóan Anna Sophiára mosolygott, és határozottan a lány szemébe nézett. Mintha egy kicsit túlságosan is sokáig pihentette volna a tekintetét rajta? Anna Sophia gyorsan elfordult, mert érezte, ahogy a szívverése felgyorsul, és ezért máris átkozta magát gondolatban. Hogy képes August tekintetére figyelni, miközben az apja itt szenved mellette? Mióta az anyja meghalt, az ő feladata volt, hogy gondoskodjon róla. Ő volt a legidősebb lánya, és a felelősséget kellett volna átéreznie ahelyett, hogy a saját vágyain elmélkedik.

– Betty, hoznál Papának egy pohár vizet, kérlek? És egy nedves ruhát?

– Már mindkettő készen áll – August mögéje lépett, és az ágy melletti éjjeliszekrényre mutatott. A csudába, milyen kellemetlen, gondolta Anna Sophia. Már megint figyelmetlen volt.

– Köszönöm, August – próbált nem túlságosan bosszankodni saját magán, a pohárért nyúlt, adott az apjának egy kortyot, majd fogta a kendőt, hogy letörölje a homlokát.

– Hagyd, Anna Sophia – tiltakozott Gottlieb erőtlen hangon, de a lányt nem lehetett eltántorítani.

– Majd én gondoskodom rólad, Papa. Dr. Baader, mi segíthetne most rajta?

– Nincs szükségem semmire – legyintett Gottlieb.

– Sok pihenés kell… Tudja, az én Reginámnak is, isten nyugosztalja, nagyon sok pihenésre volt szüksége akkoriban – felelte dr. Baader.

– A pihenés szép és jó – vágott közbe August, s bár barátságos volt a hangja, mint mindig, Anna Sophia most mintha egy kis türelmetlenséget is kihallott volna belőle –, de a további gyógyszeres kezelés biztosan hatékonyabb lenne.

– Ebben igaza van – mondta Anna Sophia is. – Uraim, lekísérnének a patikába? Ott mindent megtalálunk, amire szükségünk lehet.

– Badarság – motyogta Gottlieb, de továbbra is csukott szemmel feküdt. Tényleg rosszul érezheti magát!

– Betty, itt tudnál maradni vele?

Anna Sophia röviden megszorította az apja kezét, majd felállt és kisietett a folyosóra. Az orvos sóhajtozva, nehéz léptekkel követte őt. És bár August szokásos, halk lépteit nem hallotta, tudta, hogy ő is ott jön mögötte. Mostanra beesteledett, odakint már sötétedett, így Betty meggyújtotta a falilámpákat. Pislákoló, kísérteties fényben fürdött a csupasz kőfallal szegélyezett folyosó. Jobbra és balra Wilhelmine és az ő hálószobája, valamint két húguk szobája nyílt, utánuk következett a lépcsőházba vezető ajtó. Itt is apró fénynyalábok árnyéka táncolt a falakon, s miközben Anna Sophia lesietett a keskeny falépcsőn, elhaladt a hátsó szoba mellett, ahol Gottlieb és August végezte nap mint nap a gyógyszerkísérleteit. Anna Sophia, amikor csak tehette, az ajtón át kihallgatta őket, amint az eredményeikről, az elméleteikről és magukról a kísérletekről beszélgettek. Persze szörnyen érezte magát emiatt, hiszen a viselkedése cseppet sem volt helyénvaló. Tudta, hogy az apja nagyot csalódna, ha rajtakapná. Újra és újra elhatározta, hogy felhagy a hallgatózással. Amint azonban egy újabb izgalmas kifejezés ütötte meg a fülét, egyszerűen nem tudta megállni, hogy újra és újra oda ne osonjon az ajtóhoz…

Most a patika ajtajához lépett, és kinyitotta. August sietve követte, míg a doktor mögöttük csoszogott be a helyiségbe, ahová még mindig jutott egy kevés a lemenő nap kirakaton megcsillanó fényéből. Anna Sophia ennek ellenére meggyújtotta a falon lévő két petróleumlámpát. A falipolcokon sorakozó üvegek és fiolák mély árnyékot vetettek a patikaasztalra.

– Mit gondolnak, mi nyújthatna megkönnyebbülést az apámnak? – kérdezte Anna Sophia a többieket.

– Azt hiszem, talán… szóval a lányomnak, isten nyugosztalja, a galagonya mindig segített – bólogatott dr. Baader elgondolkodva, és a sötét kirakatot bámulta Anna Sophia mögött.

– Ez egy kiváló ötlet, doktor úr! A galagonya segít a szívgyengeségen és feltámaszthatja az életerőt.

Végtelenül sajnálta, de most igyekezett nem tudomást venni arról, hogy a doktor a lányát említette. Már hónapok óta így tett – egyszerűen nem tudott másként reagálni. A szeretetre méltó, de kissé önfejű háziorvos mindig is szeretett az elsőszülöttjéről beszélni. De amióta Regina egy hosszan tartó betegségben, nagy fájdalmak közepette meghalt, a doktornak alig volt olyan mondata, amiben ne szerepelt volna. Anna Sophia ilyenkor mindig egy kis szúrást érzett a szíve táján. Nagyon szerette ugyanis Reginát. Csendes lány volt, de ha az ember jól odafigyelt, ritka szellemességet fedezhetett fel benne. Anna Sophia most igyekezett elhessegetni magától az emléket – az apja mellett volt a helye.

Már épp szaladt volna a patikaszekrényhez – a bal felső fiókban kell lennie még néhány üveg galagonyatinktúrának, ám August óvatos torokköszörülése megállásra késztette, és inkább a férfi irányába fordította a fejét.

– Nagyon izgalmas gondolat, doktor úr, de javasolhatnám, hogy használjunk egy ennél is hatékonyabb gyógyszert? – kérdezte August felemelt mutatóujjal.

Baader doktor szólásra nyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit. Ám ezzel egy időben Anna Sophiának is tágra nyílt a szeme.

– Gondolod, hogy olyan nagy a baj?

August tett egy lépést feléje.

– Ne aggódj, az apád hamarosan jobban lesz.

Lassan felemelte az egyik kezét, és a lány karjára tette.

– Néhány héttel ezelőtt Müller úrnak és nekem sikerült izolálnunk egy értékes hatóanyagot, amely stabilizáló és élénkítő hatással van az idegrendszerre. Ezt már az új porlasztódobban őröltük. Baader doktor is kipróbálta már a kezeléseknél, ugye, doktor úr?

A férfi bólintott.

– Az első… nos, az első próbálkozásaimnak valóban lenyűgöző hatása volt.

– Csodálatos – rebegte Anna Sophia. August megérintette. A férfi az arcába nézett, és ettől a lánynak szinte elakadt a lélegzete. Nem kellene ilyen sokáig egymás szemébe nézniük, gondolta. Vajon mit gondolhat most rólunk a jó Baader doktor?

– Mit gondol, doktor úr, akár már ma kipróbálhatnánk az új szert, nemde? – August most elengedte a karját.

– Lehet, végül is… – az orvos mintha eltöprengett volna, de aztán határozottan bólintott. – Azt hiszem, igen, nincs kifogásom ellene.

– Csodálatos! Javaslom, addig is menjenek fel, és vigyenek Müller úrnak egy kis galagonyát. Az valóban kitűnő ötlet. Addig én elkészítem az új gyógyszerünk első adagját, és ha kész, csatlakozom önökhöz.

Anna Sophia elszántan szaladt oda a patikaszekrényhez, és kivette az egyik fiolát. Hetekkel ezelőtt azt is végignézhette, ahogy az apja a hátsó szobában áll, és a gyógynövény apró fehér virágait, és hosszúkás, fodros leveleit a mozsárban aprítja. Ezután üvegcsékbe rakta és gabonapálinkát öntött rájuk. A tinktúrának néhány hétig állnia kell, aztán nagyon jó lesz szívgyengeség ellen, magyarázta neki. De keringési problémák, szédülés és alacsony vérnyomás kezelésére is használható. A lány csak úgy itta minden szavát. Ó, mennyire élvezte, amikor az apjával tölthette az idejét, és amikor így tanítgatta őt! Csak arra kellett ügyelnie, hogy az apja semmiképp se jöjjön rá, hogy mindezt már rég tudja. Arra meg különösen, hogy nehogy kiderüljön, mit tanult még a galagonyáról évekkel ezelőtt – vagy hogy kitől. Azt elképzelni is szörnyű volt, miként reagálna arra az apja.

Anna Sophia nagyon is jól emlékezett az anyja minden szavára.

– A galagonyának sokan varázserőt tulajdonítanak. Elűzi a gonosz szellemeket. Ezért van az, hogy vidéken sok udvart galagonyasövény vesz körül. És nem ritka, hogy a betegeknek egy galagonyából font kapun kell átmenniük, hogy így űzzék el maguktól a fájdalmat.

Ez még abban az időben lehetett, amikor időnként elutaztak az anyjuk szülőfalujába, hogy meglátogassák a nagymamát. Vagy már azután? Miután az apja – az anyja minden tiltakozása ellenére – egyszer s mindenkorra eltiltotta őket ezektől az utazásoktól?

– A nagymama mesélt neked erről? – kérdezte akkor Anna Sophia. Soha nem felejtette el azt a vágyakozó mosolyt, ami e kérdés hatására az anyja arcán megjelent. Azóta sem látott olyan mosolyt, ami ilyen végtelen szomorúságot hordozott volna.

Anna Sophia kissé megrázta a fejét, hogy elűzze magától ezeket a gondolatokat. Természetesen nem hitt a varázslatban. Micsoda középkori ostobaság!, mondaná az apja. De ha őszinte akart lenni magához, tudta, hogy az ősi bölcsességhez, a természet erejéhez és annak szinte határtalan lehetőségeihez kétség sem férhet. A kirakaton keresztül rövid pillantást vetett a patika előtti hársfára, melyről néha úgy gondolta, hogy csodálatos módon kapcsolódik az apjához. Csak a szeme csal, vagy a fa a szokásosnál is lejjebb lógatta a leveleit az alkonyatban? Anna Sophia bizakodva megmarkolta az üvegcsét, és visszasietett apja hálószobájába. Baader doktor követte.

*

Az idős asszony egy hosszúkás tárgyat szorongatott a kezében, miközben Kaspar felé közeledett. Az erdő közepén álló kunyhóban a sarokban álló kályhában lobogó tűz ellenére is félhomály uralkodott. Egy vastag ág volna az? Margaretha, akit Kaspar az imént még meg akart csókolni, szintén fenyegetőnek tűnt.

– Mégis mire készültök? – kérdezte a férfi. Tényleg megijedt ettől a két nőtől? Az egyik apró termetű, a másik sem sokkal erősebb. Ennek ellenére érezte, hogy elönti az izzadság. De ezt a kunyhóban uralkodó hőség is okozhatta.

– Mondd csak, szép kisfiam, tudsz titkot tartani? – kérdezte az öregasszony.

– Természetesen! – bólintott Kaspar. Ezt bizonyítandó, már nyitotta is a száját, hogy elmesélje a szomszéd fiú titkát, aki a szülei akarata ellenére el akarta venni a molnár lányát, de még időben észbe kapott. Nem lenne túl szerencsés ezt elkotyogni.

– Hallgatok, mint a sír – mondta helyette. Ennek ellenére a nők továbbra is csak közeledtek feléje. Hátrálni kezdett.

– Mit jelentsen ez? – hebegte.

Most már olyan közel voltak, hogy tisztán ki tudta venni a Gesche kezében lévő fa mozsártörőt. Kaspar már emelte is a kezét, hogy megvédje magát az ütéstől, de amint a szoba közepére ért, az asszony egyszerűen elfordult, a gyümölcsösládához hajolt, és a törőt egy fatálba rakta. Majd meggyújtotta az asztalon álló nagy gyertyát, hogy a fénye a mozsárra essen. Aztán lassú, körkörös mozdulatokkal valamit őrölni kezdett benne. A gyertyafény megvilágította puha, ráncos arcát.

– Mit ácsorogtok ott? Üljetek le, és igyatok velem egy csésze teát. Beszélnünk kell.

A férfi erre zavartan Margarethára nézett, aki odahúzott egy rozoga széket, és leült rá. Lassan és óvatosan Kaspar is így tett, vigyázva, nehogy megerőltesse a térdét, mely napok óta sajgott.

– Tudod, ki vagyok én, szép kisfiú? – kérdezte az öregasszony.

– Azt hiszem, a neve Gesche.

Az asszony bólintott.

– Igen. A nevem Gesche. Én is Höhenforstban éltem, mint ti.

– Wilhelm kergette el magát, igaz? – kérdezte Kaspar, és némi büszkeség töltötte el a saját merészsége hallatán.

– Gyerünk, gyerekek. Most pedig töltsetek magatoknak egy kis teát!

Kaspar remegő kézzel nyúlt a kannáért, és három csészébe töltötte a még gőzölgő italt. Véletlen volna csupán, hogy pont a megfelelő számú pohár várta őket az asztalon?

– Igen, nagyon dühös volt. De ez már nagyon régen történt… – Gesche halkan beszélt, anélkül, hogy felnézett volna a mozsárból. Kaspar és Margaretha kortyoltak a csészéjükből. A tea egyszerre volt virágízű és kissé kesernyés. Egy rövid ideig csak a tálkában forgó mozsártörő hangját lehetett hallani.

– Azóta is itt élek. És fontos, hogy senki se tudjon róla. Tudod, hogy mivel foglalkozom?

Kaspar megrázta a fejét, és ivott még egy kortyot. A melegség jót tett a torkának.

– Gyógyító vagyok. Tudom például, hogyan segítsek a nőknek, ha gyereket akarnak. És azt is tudom, mit kell tenni, ha nem akarnak.

Gesche jelentőségteljesen rápillantott. Kaspar először a kék szemébe, majd a barnába nézett, de abban már nem volt biztos, hogy valóban jól értette-e az asszonyt. Gesche így folytatta:

– Ez a hely sok kétségbeesett nő számára jelent menedéket. Ha elárulod, mindannyiunkat elárulsz. Ezenkívül azoknak is ártasz, akiknek még a jövőben lenne szükségük segítségre.

– Nem akarok én elárulni senkit – vágta rá gyorsan, és Margaretha felé fordította a fejét. A lány sötétszőke haja súlyos függönyként keretezte az arca két oldalát, miközben a félhomályban a férfit fürkészte.

– Nem is tanácsolom. Ha mégis megteszed, velem gyűlik meg a bajod – sziszegte a lány összeszorított fogakkal. – Gesche az én családom, érted?

Kaspar némán bólintott, bár fogalma sem volt, pontosan mire is gondolhatott a lány. Ő azt hitte, hogy Wilhelm, az ormótlan gazda, a két bátyja és a húga, Amalie jelenti számára a családot.

Gesche félretette a mozsártörőt, megrázogatta a tálat a kezében, majd a mozsár mellett álló kis üvegcséért nyúlt. A finomra őrölt port óvatosan az üvegbe töltötte.

– Kedvesem, idehoznád nekem az alkoholt? – kérte Margarethát anélkül, hogy ránézett volna, mire a fiatal lány máris felpattant. – Köszönöm.

Amint Gesche az öblös, barna üvegből teletöltötte a kis fiolát, a magas alkoholtartalmú folyadék fanyar szaga belengte a kunyhót. Lezárta a kis üveget, és átadta Kasparnak. A férfi meglepetten nézett rá.

– Nekem?

– A térdedre, szép fiam. Locsold rá egy kendőre, és éjszakára tekerd a térdedre. A lándzsás útifű csökkenti a gyulladást.

– De honnan…?

– Vedd már el – szakította félbe az asszony, és olyan szélesen mosolygott, hogy a férfi láthatta a nagy rést a felső fogsorán. Olyan szeretetteljes mosoly volt ez, hogy Kasparnak hirtelen melegség töltötte el a szívét. Az üvegért nyúlt, megköszönte, és elhatározta, hogy semmilyen körülmények között nem árulja el senkinek ezt az asszonyt. Még nem értette, hogy pontosan mi is ez a hely, de azt már tudta, hogy megőrzi a titkot – történjék bármi.

Kaspar és Margaretha némán futottak vissza az erdőn át. Időközben koromsötét lett, mindketten a Geschétől kapott fáklyákkal világítottak. A fáklyafényben Margaretha meztelen vádlija meg-megcsillant, amikor időnként elővillant a szoknyája alól. Kaspar nem tudta levenni róla a szemét. Milyen jó lett volna megcsókolni Margarethát, de úgy vélte, jobb, ha ma már nem próbálkozik többet. Voltak ennél fontosabb dolgok is. Például a titok, amit immár közösen kellett megőrizniük.

Sűrű aljnövényzeten, fák és bokrok közt vágtak át, míg végre kiértek az erdőből. Enyhe júniusi éjszaka volt. A telihold fényében Höhenforst faluja felbukkant előttük a völgyben.

– Senkinek sem szabad észrevennie minket – mondta Margaretha, és előrement. Elsétáltak Wilhelm gazda gabonamezője mellett, amely szinte párolgott az egész napi hőség után, fel a kis dombra, melyet Kaspar családja burgonyával vetett be. Száraz földdel eloltották a fáklyáikat.

– Csendesen – intette Margaretha.

– Igen, tudom – suttogta a férfi, és mögötte lopakodott. Höhenforst vaskos istállóépületei és göcsörtös pajtái, ahogy közeledtek, egyre világosabban látszottak a hold fényében. Az utcák üresen ásítoztak. Szerencsénk van, gondolta Kaspar, amikor a falu legnagyobb tanyája felé vették az irányt. Még azok közül a részegek közül sem lehetett senkit látni, akik olykor éjszaka tántorogtak haza a kocsmából.

– Jó éjszakát – súgta Kaspar Margarethának, mielőtt a lány beosont a házuk udvarára.

– Jó éjszakát, Kaspar. És tudod: senkinek egy szót sem.

A lány már épp kacsintani akart, ahogy az összeesküvők szoktak – amikor hangosan felszisszent a döbbenettől.

– Nos, én szívesen meghallgatnám, mi mondanivalója van – jelentette ki egy jéghideg hang. Margaretha megfordult, és egyenesen Wilhelm gazda zord arcát pillantotta meg. Magas, ösztövér férfi lépett elő a ház bejáratának árnyékából, s a lánya felé vette az irányt. Csontos, kopasz feje leégett a napon, duzzadt orra mélykék színben játszott, s a szája jobb sarka fölött egy nagy fekete anyajegy ült.

– Apám, én… – dadogta a lány.

– Én, én, én – utánozta az apja, majd félrelökte a lányt, és Kaspar fölé magasodott. Az hátrált, de a gazda kinyújtotta hosszú, aszott karját, és a gallérjánál fogva megragadta.

– Hol voltatok? – sziszegte az arcába. A lehelete sörtől bűzlött.

– Sehol – felelte Kaspar, bár tudta, hogy a válasz cseppet sem hangzik meggyőzően.

– Gondoltam – gúnyolódott Wilhelm. Kaspar hiába próbálta kiszabadítani magát a gazda szorításából. Hihetetlen, mekkora ereje volt ennek a szikár öregembernek.

Wilhelm játszi könnyedséggel vonszolta a ház felé, a másik kezével pedig megragadta a lánya karját.

– Akkor mi most hárman, szépségeim, szépen kényelembe helyezzük magunkat odabent, aztán töviről hegyire elmesélitek, hogy mit csináltatok odakint a sötétben.

– De mi tényleg semmit… – kezdte Margaretha, mire az apja egy hatalmas pofont kevert le neki. Az ütés hangosan visszhangzott az éjszakában, de Margaretha meg se nyikkant.

– Nyomorult szemétláda! – csattant fel Kaspar. Sikerült kiszabadulnia Wilhelm szorításából, és egy nagyot lökött rajta, amitől a gazda megtántorodott.

– Ne merészeljen még egyszer kezet emelni rá!

Wilhelm meglepetten nézett rá, majd széles vigyor terült szét az arcán. Egy lépést tett felé, és ököllel orrba vágta Kaspart. A férfi feje hátracsavarodott, az orrából melegen folyni kezdett a vér. Kaspar az arca elé kapta kezét, próbálta összeszedni magát, de a fájdalom hevesen lüktetett a fejében.

– Ez a csinos fiúcska ugyancsak megkedvelte az én Margarethámat, nem igaz?

Kasparnak kényszerítenie kellett magát, hogy újra a gazdára tudjon nézni, aki most a hajánál fogva megragadta a lányát, hogy a bejárat felé vonszolja.

– Hidd el, fiam, ahhoz, hogy én hogy nevelem a lányom, neked semmi közöd! És ha nem akarod, hogy az életet is kiverjem belőle, akkor fogd be a szád, és gyere be.

Kaspar elkapta Margaretha tekintetét. A lány sötéten meredt rá, és az arcát fogta. Vékony ajkai némán mozogtak. Kaspar kitalálta, mit akart mondani: „Tartsd a szád!”

– Gyerünk már! – sziszegte Wilhelm. – Most pedig mindent elmondasz nekem. Különben Margaretha azt is megemlegeti, hogy a világra született.

Kasparnak muszáj volt tennie valamit. Nem hagyhatta Margarethát éjszakára egyedül ezzel az emberrel. És talán többet tudna tenni érte odabent, mint idekint, gondolta. Bólintott, és követte a többieket a házba.

4. fejezet

Wilhelmine Müller a kedvenc helyén ült: a Müller-szalon széles ablakpárkányán, közvetlenül a kandalló előtt, amely természetesen most júniusban nem volt begyújtva. Kötése az ölében pihent. Gondolataiba merülve nézett ki az ablakon. Innen fentről ráláthatott a Neumarktra, ahol a porosz hadsereg rendszeresen gyakorlatozott. Aznap viszont csaknem teljesen üres volt a tér, csak néhány járókelő sétálgatott a körülötte magasodó hársfasor árnyékában. Időnként egy-egy kocsi gurult végig a kövezett utcán. Igazi forró nap volt. A dóm melletti toronydaru, mely kőalapzatával és hegyes faoszlopaival évszázadok óta a városkép meghatározó részét alkotta, sötéten rajzolódott ki a kék égbolton.

– Zöld erdőben egy madár házasodni készül – dalolta mellette Elise az ismert népdalt, miközben papírmasé babájával a kandalló mellett játszadozott.

– Én is megnézhetem? – csipogta Julie, de Elise ügyet sem vetve rá tovább dudorászott.

– Elise, kérlek, add oda Julie-nak a babát – szólt rá Anna Sophia. A legidősebb testvér a sarokban álló nagy ebédlőasztalnál ült, és a patika jelképét hímezte kis terítőkre – egy hosszú kelyhet a köréje tekeredő kígyóval. És milyen odaadóan csinálta! Míg Wilhelmine egyenesen utálta, hogy folyton hímző-, kötő- vagy varróeszközöket kell forgatnia, vagy szüntelenül főzni, sütni, takarítani, súrolni, vasalni vagy foltozni, addig a nővérének szinte minden munka a kezére állt. Nem értette, miként képes a testvére maradéktalanul megfelelni a vele szemben támasztott összes elvárásnak, s közben mindig ilyen elégedettséget sugározni magából. Anna Sophia mindig is példamutató nagytestvér volt, gondoskodott a kicsikről, kivételesen szorgalmas volt, és az apjuk megítélése szerint mindig helyesen cselekedett. Kivéve azt az egyetlen alkalmat – gondolta Wilhelmine. Akkor Anna Sophiának sikerült borzasztóan meglepnie őt… Összességében azonban a nővére szelíd, kedves és előzékeny teremtés volt – olyannyira, hogy Wilhelmine időnként gúnyosan forgatta a szemét, amikor Anna Sophia már kezdett teljesen az idegeire menni. Ő azonban még ehhez is túl szeretetre méltó volt. Néha, amikor álmodozva révedt a messzeségbe, és egy pillanatra megfeledkezett mindenről maga körül, szörnyen tudott bosszankodni a saját figyelmetlensége miatt, s Wilhelmine ilyenkor a legszívesebben nevetve átölelte volna. Talán rá is ráférne egy kevés Anna Sophia kötelességtudatából. De aztán hamar meggondolta magát. Még ha meg is próbálná – valószínűleg úgysem hinne neki senki.

Mennyivel szívesebben alkotna ő is valami szépet! Írhatna verseket vagy rajzolhatna. Annyi csoda szép dolog van az életben – a ragyogóan felhős égbolt, a táncoló hajók a Rajnán, egy idős asszony keze –, arra vágyott, hogy egytől egyig megörökíthesse mindezt. Mindegy is, hogy szavakkal vagy színekkel. Azon tűnődött, vajon minden ember ugyanazt látja-e, amikor kitekint a világba. Milyen jó lenne, ha megoszthatná valakivel a gondolatait.

– Mit csinálsz? – szólalt meg ekkor Anna Sophia, és Wilhemine azonnal tudta, hogy a kérdés neki szól.

– Az én ujjaimnak is szükségük van egy kis szünetre – válaszolta.

– Úgy – Anna Sophia belebökte a tűt az anyagba, a másik oldalon ismét kihúzta, és Wilhelmine látta, hogy közben csak nehezen tudja elrejteni a mosolyát.

– És mit csinálsz, amíg az ujjaid szünetet tartanak?

Wilhelmine a szemét forgatta.

– Csak azért, mert neked folyton csinálni kell valamit, még nem jelenti azt, hogy másoknak nem szabad elmerengeni egy pillanatra sem. Gondolkodom.

Ám miközben ezt mondta, megadóan újra felvette a kötését.

– Vagy úgy – Anna Sophia még mindig somolygott. – És miről, ha szabad kérdeznem?

– A Köln és Müngersdorf közötti új vasútvonalról, ha pontosan tudni akarod. A tervek szerint jövőre megnyílik.

– Hallottam róla. És mit kell ezen gondolkodni? – Anna Sophia ismét beleszúrta a tűt az anyagba.

– Ezen valóban nincs sok töprengenivaló, de egy csomó máson igen. Hihetetlen, milyen sok új lehetőség nyílik meg a vasútvonal révén! Tegnap olvastam Papa újságjában, a Kölnische Zeitungban.

Anna Sophia felnézett.

– De hisz már szóltunk, hogy ne olvass újságot. Papa mindig azt mondja, az nem fiatal nőknek való.

Wilhelmine azonban mit sem törődött vele.

– Thürmchenswalltól a városfal mentén Müngersdorfig jó másfél óra az út gyalog. Vonattal viszont csak tíz percet vesz igénybe! Egyetlen ló sem tud ilyen gyorsan vágtatni a világon! És ez az útvonal csak a kezdet. Egy nap Kölnből Antwerpenbe is el lehet majd utazni vonattal. Ez közelebb hozza egymáshoz a népeket, írja a lap. Az első osztályú kocsikban még kárpitozott ülések is lesznek! Képzeld csak el a jövőt, amikor az emberek kárpitozott üléseken ülve, kényelmesen és gyorsan utazhatnak majd egyik városból a másikba.

Anna Sophia lehajtott fejjel mormolt valamit, és a csakis rá jellemző komótossággal pislogott. Wilhelmine néha eltűnődött azon, hogy a nővére szemhéja vajon nehezebb-e, mint másoké, és ezért tart-e neki ilyen sokáig a pislogás.

– Gondolod, hogy a patikának is hasznára válna a gyorsabb közlekedés?

Wilhelmine sóhajtva csóválta meg a fejét.

– Ó, Anna Sophia! Nem minden a patika körül forog. A gyógynövényeken és a kemikáliákon kívül is van élet. Képzeld csak el, hogy ez az új útvonal mennyire megváltoztatja majd az egész várost. Talán látogatók is jönnek majd, akik meg akarják nézni a székesegyházat. Biztos vagyok benne, hogy az építkezés így gyorsabban fog haladni.

– És a látogatók személyében új vásárlók is érkezhetnek a patikába – Anna Sophia most pont olyan lassan beszélt, ahogyan pislogott. Valószínűleg azért volt így lelassulva, mert éppen egy bonyolult motívumrészletet hímezett.

– Talán, igen – legyintett lemondóan Wilhelmine, fejét az ablaküvegnek támasztva, anélkül, hogy letette volna a kötését. – Szerintem rengeteg új dolog van készülőben.

– Sok izgalom lesz ez a Papa számára – tette hozzá Anna Sophia, és Wilhelmine most az egyszer nem tudott neki ellentmondani.

– Jó, hogy itt van nekünk August – tette hozzá kicsit halkabban. Wilhelmine ránézett, és észrevette, hogy a nővére gömbölyded arca kissé elvörösödik. Nyelvének hegye röviden elővillant, miközben keskeny alsó ajkát a teltebb felső ajkához préselte.

– Igazából mióta vagy ilyen rettenetesen szerelmes belé? – vigyorodott el Wilhelmine.

– Én egy kicsit sem vagyok szerelmes! – tiltakozott Anna Sophia, de olyan éles hangon, hogy kétség sem férhetett hozzá, hazudik. A makacs hajfürt, mely feltűzött kontyából folyton kibomlott, sötéten hullott a homlokába.

– Persze hogy szerelmes vagy! De szerintem te túl jó vagy neki.

– Semmit sem érzek iránta. Semmit az égvilágon! És amúgy is: miért lennék én túl jó neki? Köln egyik legtekintélyesebb patikuscsaládjából származik, okos és jól nevelt. Jelenleg ő vezeti a patikát Papa helyett, méghozzá igen körültekintően és felelősségteljesen.

– De legfőképpen azokért a gyönyörű szemeiért vagy oda!

A nővére arca jól látható módon még egy árnyalattal vörösebb lett. Wilhelmine kuncogott.

– Ugyan már, nővérkém, csak egy kicsit ugrattalak.

– Nagyon vicces vagy!

Anna Sophia még mindig vörös arccal hajolt a hímzése fölé.

– Az már igaz, kiváló munkát végez. Örülök, hogy itt van nekünk. Főleg, hogy Papa állapota napok óta egy szemernyit sem javul.

– Sajnos – sóhajtott Anna Sophia.

– És azt hiszem, August is nagyon kedvel téged. De légy óvatos, jó?

– Hogy érted ezt?

Wilhelmine lenézett a Neumarktra. Ebben a pillanatban egy nagy, fekete, filigrán kerekű hintó hajtott át az utcán a katedrális felé. Wilhelminének a nyelvébe kellett harapnia, hogy fel ne kiáltson meglepetésében. Jól ismerte ezt a kocsit.

– Ó… – Wilhelmine csak legyintett válasz helyett, aztán leugrott az ablakpárkányról és félretette a kötését. – Egy pillanatra leszaladok a dómba.

– Mit akarsz ott?

– Hát, imádkozni, mi mást?

S ezekkel a szavakkal máris faképnél hagyta az elképedt Anna Sophiát a szalonban a kishúgaival.

Wilhelmine felkapott szoknyával sietett át a Neumarkton, majd a pékség melletti keskeny, rosszul kikövezett sikátoron át a dóm felé vette az irányt. A templom falai sötéten tornyosultak előtte. Rövid időre megtorpant, s felnézett a kőhomlokzatra, mely páratlanul szépséges díszeivel, tornyocskáival, apró szobraival és faragványaival leírhatatlanul gyönyörű volt – a rengeteg sérülés ellenére is. A lány felsóhajtott. Az ősi épület meglehetősen romos látványt nyújtott, a minden repedéséből és falnyílásából előburjánzó gyomnövények és a tetőszerkezetet borító moha még mindig arra az időre emlékeztettek, amikor a francia megszállás alatt istállónak használták, és mégis, különös vonzerőt gyakorolt a lányra. A befejezetlen falakat egy magasabb cél érdekében emelték, s ezen a megszentelt helyen Köln történetének kezdete óta imaházak álltak. Sok évszázaddal ezelőtt az emberek arról álmodtak, hogy egy monumentális épületet hoznak létre a városukban, de eleinte a pénz hiányzott, később pedig a kitartás. Az épülethez közel háromszáz éve nem nyúlt senki. A dóm egy ősidők óta tartó építkezés állandó helyszíne maradt, Wilhelmine legalábbis ilyennek ismerte. Északi tornyának falai csak néhány méter magasak voltak, az ötven méternél is magasabb daru pedig emberemlékezet óta a déli torony felett magasodott. Köln állandó látványosságaként mintegy arra emlékeztetett, hogy a városnak még van hová fejlődnie.

Wilhelmine körülnézett a téren. A dóm melletti kőfaragó műhely előtt, ahol okos emberek szüntelenül azon törték a fejüket, miként lehetne befejezni Isten házának építését, ott állt a fekete kocsi, amit a lány az ablakból látott. Mostanra már üres volt, csak a kocsis ült a bakon. Wilhelmine visszafordult dóm irányába, és a bejárat felé sietett.

Ahogy belépett, mélyen beszívta a hideg, nedves levegőt. Halkan, megfontoltan lépdelt előre a fa padsorok között, az angyalok és keresztek finom motívumaival díszített, ragyogó aranyból készült oltár felé. Amilyen feltűnésmentesen csak tudott, körülkémlelt. A templomban félhomály uralkodott. Csupán egy-egy gyertya pislákolt, a hosszú, színes üvegablakokon beszűrődő fény pedig a külön talapzaton trónoló, karján a kis Jézust tartó milánói Madonna elegáns szobrára esett. Nem messze tőle ott állt a nő. Wilhelmine nagyot nyelt. Lábait gyengének érezte, ezért gyorsan leült az egyik padra, ölében összekulcsolta a kezét, és arra koncentrált, hogy lecsillapítsa a légzését.

Wilhelmine már többször látta őt. A nagy kerekű, fekete kocsi már nem először látogatott el a székesegyházba. Eddig viszont mindig csak a távolból figyelte a nőt, ahogy fodros, borvörös vagy sötétkék kockás szoknyájában átsietett a dómtéren és belépett Isten házába. Annyira lenyűgözte valami a nőben, hogy egyetlen alkalommal sem tudta levenni a tekintetét róla. Talán a buggyos ujjú öltözéke, vagy az apró, elegáns kalapok tették, amiket viselt. Vagy a szokatlanul egyenes, határozott járása és a magabiztos tekintete. Wilhelmine maga sem tudta mire vélni a dolgot.

Óvatosan figyelte az elegáns hölgyet, aki háttal neki épp egy olajfestményt nézegetett. Wilhelmine nem értett a művészethez, de azt a festményt ő is nagyon szépnek találta: egy piros ruhás nőt ábrázolt, feje fölött glóriával, egy fehér galambot és a felhőn trónoló Istent.

Úgy tűnt, a nőt mélyen megragadta a műalkotás látványa, így Wilhelminének bőven volt ideje megcsodálni öltözékének leomló anyagát. A ruha derekát apró kövekkel díszítették, és a szoknya redőit úgy formázták, hogy az sötétkék hullámokat vetett a nő karcsú teste körül. A vállára egy finoman mintázott kendőt terített, valószínűleg kasmírt.

Aztán megfordult – olyan hirtelen, hogy Wilhelminének még összerezzenni sem volt ideje –, s pillantása máris összefonódott az ismeretlen nő tekintetével. A lélegzete is elakadt. A nő tisztán és nyíltan nézett rá. Finom, kecses orra volt, szája körül mosoly játszott. Wilhelmine gyönyörűnek találta. Le akarta sütni a szemét, hogy úgy tegyen, mintha csak imádkozna, de képtelen volt rá. Az idegen nő tekintete magához láncolta a lányt. Csak nézték egymást, miközben a nő a padok között elindult a lány irányába. Minél közelebb jött, annál jobban elmerültek egymásban. Wilhelmine azt kívánta, bárcsak egy kicsit lassabban jönne, hogy sose érjen véget ez a pillanat, miközben a léptek halk visszhangot vertek a templomhajóban. Az asszony megállíthatatlanul közeledett, de az utolsó pillanatban elfordította tekintetét, és egyszerűen elhaladt Wilhelmine mellett. A lány gyorsan megpördült a padon, hogy még láthassa, ahogy kecsesen hullámzó ruhájában kilép az épületből. S ebben a pillanatban Wilhelminében két fájdalmas felismerés is tudatosult egyszerre. Először is, mindenképp közel akart kerülni ehhez az ismeretlenhez. Másodszor – és ez utóbbi aligha lepte meg, de mégis forrósággal töltötte el: soha nem tudott volna így nézni egyetlen férfira sem, ahogyan erre a nőre nézett.

*

– Papa egyre rosszabbul van – mondta Anna Sophia a húgának, miközben Wilhelminével átkeltek a Hohe Straßén, és a Neumarkt felé sétáltak. Karjukon kosár, tele az Alter Markton vásárolt zöldséggel, krumplival és fűszerekkel. – Nagyon aggódom érte.

Oldalra sandítva a húgára pillantott. Wilhelmine mindennap olyan áhítattal csodálkozott rá a városra, mintha először járna ott. Belesett az ablakokon, megbámult minden szűk sikátort és szembejövő arcot. Anna Sophia szavai hallatán azonban lesütötte a szemét, és úgy válaszolt:

– Én is. Ma reggel megint csak úgy lángolt a teste. És ezek a kólikák… Baader doktor azt mondja, hogy a végét járja.

Wilhelmine gyorsan a nővérére pillantott. A szemöldöke még a szokásosnál is sűrűbbnek és karakteresebbnek látszott. Anna Sophiának pár hónapja feltűnt, hogy Wilhelmine napról napra felnőttesebb és érettebb lesz. Vállai feszesek, járása tekintélyt parancsoló, már-már művészien rajzolt arcvonásai nemesek és tiszták. Húga megjelenése egyenesen lenyűgözte. Sőt, olykor a belőle sugárzó erő szinte félelmetesnek tűnt számára, jóllehet a testvérek között Anna Sophia volt a legidősebb…

– Anna Sophia, merre jársz? Már megint álmodozol?

A lány megdöbbenve rázta meg a fejét.

– Az ördögbe, már megint? Bocsánat. Elgondolkodtam…

A hársfákkal szegélyezett Neumarkt előtt álltak. Noha még csak nyár volt, a patika előtt álló fáról már lehullott néhány levél, s a többi is lassan barnulni látszott. Anna Sophia ismét szegény apjukra gondolt, és nyelt egyet.

– Emlékszel, még akkoriban… – suttogta önkéntelenül.

Wilhelmine megtorpant, és lángoló tekintettel meredt Anna Sophiára.

– Nem! Eszedbe ne jusson!

Anna Sophia most szembefordult a húgával. Összepréselte az ajkait, mélyen beszívta a levegőt, és megpróbálta állni a húga tekintetét.

– Ez nagyon veszélyes! – kiáltott fel Wilhelmine.

Anna Sophia lassan bólintott, de folytatta:

– Lehet, hogy most te sem állnál itt előttem, ha akkor nem teszem meg.

Wilhelmine felhorkant, és hevesen megrázta a fejét.

– Ezt nem tudhatod!

Anna Sophia csak sóhajtott erre. Hogy is magyarázhatná el a húgának? Hogy mesélhetné el neki azt a napot, amikor arra a szörnyen engedetlen tettre szánta el magát? Amikor mégis minden olyan nagyszerűnek, olyan varázslatosnak tűnt?

Wilhelmine már akkor is ellenezte a dolgot. Tizenkét éves, és máris milyen határozott véleménye van mindenről! Anna Sophia azonban jól emlékezett rá, ahogy akkoriban a húga sápadtan, verejtékben úszva feküdt az ágyán. Mama már két éve halott volt, aztán a húga is megbetegedett. Az apja elhívta dr. Baadert, aki érvágást végzett. De ez sem könnyített a betegen. Hidegrázás, láz, egyre erősödő görcsök és az égő érzés a gyomrában – bár Anna Sophia gyanította, hogy valójában nem is a gyomráról van szó. A kezét sokkal lejjebb, a teste közepére szorította – ám a „has”, vagy az „altest” szó használata nem illett egy fiatal lányhoz.

– Emlékszel, mit mesélt nekünk Mama a szülőfalujáról? – kérdezte akkoriban Wilhelminét. – Emlékszel, mi magunk is jártunk ott néhányszor, amikor gyerekek voltunk?

Wilhelmine szeme tágra nyílt.

– De az olyan messze van, oda csak lóháton lehet eljutni.

Anna Sophia szégyenlősen megvakarta a tarkóját, aztán azt suttogta:

– Vacsorára visszajövök!

Wilhelmine csodálkozva bámult rá. Szemeiben a saját rémületét látta viszont, mert Anna Sophia maga is alig tudta elhinni, hogy így döntött. Tudta, hogy ezt nem volna szabad megtennie, visszaélve a beléje vetett bizalommal. Ez egyáltalán nem illett ahhoz a kiegyensúlyozott, megbízható lányhoz, amilyennek Anna Sophiát ismerték.

Ma már kétség sem fért hozzá, hogy helyesen döntött, de akkoriban nagyon félt, és ami még ennél is sokkal rosszabb volt: szörnyű lelkiismeret-furdalás gyötörte az apjával szemben. Nem volt azonban más választása. Bárhogy is nézzük, ez volt a helyes döntés. És az anyja mindig arra tanította, hogy a helyes dolgot tegye – történjék bármi.

Anna Sophia kisimított egy tincset a homlokából, és lassan bólintott.

– Szóval egyetértesz velem? – hajolt feléje Wilhelmine sürgetően.

– Ó! – kiáltott fel Anna Sophia. – Az ott Hubertine Stollwerck! Csak gyorsan odaköszönök neki.

Anna Sophia megkönnyebbülve kapott az alkalmon, hogy otthagyhatja húgát, és átsietett a Neumarkton.

– Hubertine! – kiáltotta. Az egyszerű ruhát viselő fiatal nő már éppen nyitotta volna a patika ajtaját, amikor meghallotta Anna Sophia hangját.

– Hát valóban ekkora öröm lenne engem látni? – vonta meg széles vállát, miközben a szemöldökét ráncolta.

Hubertine és Anna Sophia már gyerekkoruk óta ismerték egymást, de Hubertine nem tartotta őt valami sokra. Anna Sophia nem hibáztatta ezért, elvégre az ő hibája volt, hogy Hubertine bátyja, Franz annak idején súlyos sérülésekkel ágynak esett. Ám még mielőtt az emlékek túlságosan is rátelepedtek volna a hangulatára, gyorsan elhessegette őket.

– Persze hogy örülök, hogy látlak – mondta Anna Sophia nyomatékosan, miközben a kosara fogantyújával babrált.

– Ugyan! Csak azt akarod tudni, hogy van-e valami hír a bátyámról – nézett rá gyanakodva Hubertine.

– Hallani akartam, hogy van a család. Mindannyian…

– Múlt héten írt.

Anna Sophiának önkéntelenül is mosolyognia kellett.

– Tényleg?

– Egészen Párizsig jutott.

– De jó! – Anna Sophiát meleg érzés járta át. A gondolat, hogy Franz e pillanatban Párizsban sétálgat, igencsak tetszett neki. Bizonyára az a huncut vigyor ül most is a képén, amit annyira szeretett rajta.

– Akárhogy is, bejöhetek? – Hubertine választ sem várva már nyitotta is a patika ajtaját. A kis csengő megszólalt, és August feje a középen akkurátusan elválasztott hajával előbukkant a pult mögül. Enyhén meghajolt, és egyik karját finoman a háta mögé rejtette.

– Jó reggelt. Miben lehetek a szolgálatára?

Hubertinét követve Anna Sophia is besurrant az ajtón, és az ablak alatt álló komódhoz szaladt, ahová a frissen hímzett terítőket helyezte. Úgy tett, mintha sürgősen el kéne rendezgetnie a rajta lévő virágvázát, és ellenőrizni a kis csokrot, hogy nem hervadtak-e el a levelei. Közben persze csupa fül volt.

– Az apámról van szó. Megint gyomorproblémái vannak. Alig tud helytállni a boltban, nem tudjuk, hogyan segíthetnénk rajta.

– Értem – felelte August.

Anna Sophia a válla fölött lopva figyelte, amint August a polcon a megfelelő gyógyszer után kutat.

– Vannak fájdalmai?

– De még mekkorák!

Anna Sophiának nem lett volna szabad beleszólnia, ezt ő is tudta jól. Soha nem merte volna ezt megtenni az apja előtt, de most, hogy csak August és Hubertine voltak a helyiségben, nem tudta megállni, hogy meg ne kockáztassa. Leengedte a kezét, és megfordult.

– A szekrény jobb felső sarkában még kell lennie egy kevés szárított reteknek. Serkenti a gyomor működését. Plusz talán kamilla, a nyugtató hatása miatt. Én szívesen…

– Köszönöm, drága Anna Sophia! – vágott közbe August, mire a lány döbbenten meredt rá. De a férfi barátságos hangon folytatta: – Ez valóban okos gondolat, de nekem valami még hatékonyabb dolog jutott eszembe.

Monokliját a szeme elé szorította, hogy el tudja olvasni a kis fiókok feliratát, majd kihúzta az egyiket, és egy finom mozdulattal, mely az embert némi túlzással egy bűvészre emlékeztette, kivett onnan egy fiolát.

– Fűzfakéreg, frissen porítva. Kiváló orvosság ilyen esetben. Jelenleg is kísérletezünk azzal, hogyan tudnánk a fájdalomcsillapító hatását kinyerni. Ehhez talán friss makk-kakaót vagy gyógyászati csokoládét ajánlanék. Kissé felforrósítva csodálatos hatást fejt ki a krónikus gyomor- és bélrendszeri panaszok elleni küzdelemben.

– Nagyon jó – felelte Hubertine, magához véve az üvegcsét és a makk-kakaós zacskót. Ám amikor August közölte vele, mennyibe kerül a gyógyszer, megdermedt.

– Ó, annyi nincs nálam!

– Egy kisebb fiolát is tudok adni. A felét? Vagy csak a makk-kakaót?

– Nem, köszönöm, ne fáradjon! – Hubertine visszaadta a gyógyszereket Augustnak, megfordult, és nehéz léptekkel, lehajtott fejjel kisétált az ajtón.

A csengő megszólalt, Anna Sophia pedig tanácstalanul álldogált a helyén.

– Ó, ez igazán sajnálatos – August a fejét csóválta, göndör fürtjei libegtek a feje körül. – Van olyan, amikor egyszerűen nem lehet segíteni az embereken! – Visszatette a gyógyszereket a szekrénybe.

– Igen, szomorú – erősítette meg a lány. De már támadt is egy ötlete. Ismert egy helyet, nem messze innen, a botanikus kert szélén, a dóm mellett, ahol a kamilla csak úgy burjánzott. Amint észrevétlenül ki tud osonni, odarohan, leszed pár szál növényt, és elviszi Stollwerckéknek…

– Anna Sophia? – szakította félbe August a gondolatait. – Szabad egy őszinte bókot mondanom?

A lány a férfi felé fordult, és kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– Ó! – vágta rá, és érezte, hogy máris lángolni kezd az arca.

– Ma különösen elragadóan nézel ki. Tán a ruhád teszi? – August bizonytalanul fürkészni kezdte padlót, aztán hirtelen összerezzent és újra a lányra nézett. – Ma a szokásosnál is nehezebben tudok koncentrálni a jelenlétedben.

Az arcára kiülő forróság most végigáramlott Anna Sophia egész testén. August lassan közeledett felé. Elegánsan ívelt szája szeglete idegesen megrándult, orrlyuka alig észrevehetően megremegett. A lány akaratlanul is halkan és zavartan felnevetett.

August hirtelen megállt.

– Ilyen szórakoztató lennék? – Hirtelen korábban soha nem tapasztalt keménység jelent meg a hangjában.

Anna Sophia döbbenten nézett rá. Valami rosszat tett?

– Egyáltalán nem! Én csak… egy kicsit zavarban vagyok.

August homlokán ráncok keletkeztek, mély árnyékot vetve az arcára.

– Nem ez volt a szándékom – jelentette ki mereven, majd kiegyenesedett.

A lány a kezét tördelve állt.

– Lehet, hogy furcsán hangzik, de… lehetek veled őszinte?

– Természetesen.

– Ha teljesen őszinte akarok lenni, ez egy… nagyon kellemes zavartság. Sajnálom, hogy nevettem.

Lassan August tekintete is felderült, és úgy tűnt, a vállai is újra ellazulnak.

– Nem, nem. Én tartozom bocsánatkéréssel. Tényleg nem akartalak zavarba hozni. Különösen most. Szörnyű lehet az édesapádat ilyen betegnek látni. De egy dologról biztosíthatlak.

A férfi közelebb jött, és megállt pontosan előtte. Anna Sophia csak most vette észre, hogy August alig nagyobb nála, így egyenesen a mélyen ülő szempárba tudott nézni.

– Történjék bármi, rám mindig számíthatsz, Anna Sophia! Mindig. Én itt vagyok. Amióta először betettem a lábam ebbe a patikába, tudom, hogy idetartozom. Emlékszel még rá? Akkor még kisfiú voltam, de aztán hamar megértettem a jelentőségét. A patika! A bölcs apád! És te: drága Anna Sophia.

Most kinyújtotta a karját. Anna Sophia levegőt is elfelejtett venni, amikor a férfi a kezébe fogta a kezét.

– Ne aggódj – suttogta. – Rám mindig számíthatsz.

– Köszönöm, August.

Szinte el sem hitte, hogy ez történik, miközben August arca lassan egyre közelebb került az övéhez.

*

August Arkenberg egyfolytában csak arra a pillanatra tudott gondolni, ott a patikában, amit Anna Sophiával töltött. Túl messzire ment? Túlságosan gyors volt? Milyen nyirkos volt a lány keze, milyen hideg és remegő. És milyen jó illata volt! Szerette volna megcsókolni a lányt. Ezt a gyönyörű lányt, a lágy hangjával. Sóhajtott. Már most hiányzott neki. Elgondolkodva sétált a kikövezett járdán a kikötő felé. A házak itt szorosan egymás mellett álltak, nyeregtetőik magasan az utca fölé tornyosultak, elzárva a kilátást a kék égre. Már messziről hallotta a hajósok és a kereskedők, idegenek és helybeliek kiabálását, s hamarosan megérezte a szurok, a kátrány és a barnaszén szagát, amit rakodtak. A városkapun kilépve a kikötő területére jutott, és megpillantotta a hajók ég felé nyújtózó árbócait, a szürke vitorlákat és a kikötő falát nyaldosó Rajna sötét vizét. Amerre a szem ellátott, kereskedők jöttek-mentek, ládákat cipeltek, hordókat gurítottak a kövezeten. Kávébálákat, sajtgurigákat, kelméket és fát rakodtak. Kődaruk forgolódtak nyögve-csikorogva, láncok csörrentek, társzekerek dübörögtek az utcákon. August úgy érezte, menten elnyeli a hatalmas tömeg, a nyüzsgés és a kiabálás, ezért minden egyes lépéssel egyre határozottabban döfte botját a földbe, mintha így jobban ellen tudna állni a sodró áradatnak. August nem szerette a kölni kikötőt. A sok mosdatlan ember, a faragatlan hajósok és a gyanús külsejű matrózok visszataszító látványt nyújtottak. Alig várta azt a napot, amikor nem kell többé segédként dolgoznia, és ő lesz az, aki másokat szalajt majd le a piszkos kikötőbe, hogy cukrot, vagy a távoli Afrikából érkezett növényeket vásároljanak. Az ő helye a patikában volt, az előkelő vásárlók és a gyógyszerek között. Ő oda tartozott, nem ide. A drága Anna Sophiával együtt. A lány karcsú kezeire gondolt, melyek úgy tűnt, soha nem pihennek. Az imént még a kezében tarthatta őket! És ahogyan a lány ránézett! Kerek orcái kipirultak, és a szája, azzal az érzékien telt felső ajkával… Miért fordult el tőle, amikor megpróbálta megcsókolni? Talán mégsem kedveli annyira, mint amennyire ő kedveli a lányt? Pedig annyira igyekezett a kedvében járni! A patikában töltött első napja óta. Nem, mondta magában. Valószínűleg egyszerűen csak túl szégyenlős egy ilyen lépéshez.

– August! – hallotta meg hirtelen a lány hangját a háta mögött. Megpördült. Anna Sophia felkapta a szoknyáját, és odasietett hozzá. Egy rövid pillanatra azt remélte, hogy a lány megbánta, hogy nem hagyta magát megcsókolni, és hogy ez az oka annak, hogy idáig követte. De a lány felkiáltott:

– Apám érméit ottfelejtetted!

Ezúttal ő jött zavarba és vörösödött el az arca. Ilyen még soha nem történt vele. Milyen kellemetlen! Hogyan jöhetett le a kikötőbe pénz nélkül? Valószínű, jobban össze lehetett zavarodva, mint azt saját magának be merte vallani.

– Én… ó, köszönöm, drága Anna Sophia – dadogta lehajtott fejjel.

– Szívesen! Szeretem ezt a helyet. Hát nem izgalmas? Ezek a vitorlások nagyon hosszú utat tettek meg! Olyan országokban jártak, amelyekről nekünk fogalmunk sincs. Itt lent mindig úgy érzem, hogy a világ hatalmas, és tele van végtelen lehetőségekkel.

August bólintott.

– Abszolút.

Anna Sophia elkerekedett szemmel, az ő jellegzetesen lassú pislogásával kísérve nézelődött, mintha a hely minden apró mocskos kis részletét magába akarná szívni. Annyira vonzó volt – még így is, hogy a haja teljesen összekuszálódott, és valami vadság áradt a lényéből. Hihetetlen, hogy Gottliebnek ezt még nem sikerült kinevelnie belőle! Talán Augustnak sikerülhet egyszer. Elvégre ez a vadság egyáltalán nem illett az egyébként oly szelíd és gondoskodó természetéhez. Figyelte a lány keskeny derekát és a szoknya alá rejtett lágy körvonalait. A lépései elárulták, hogy csak a felsőteste annyira törékeny. E hullámzó domborulatok oly erős vágyat váltottak ki Augustból, hogy minden akaraterejére szüksége volt, hogy a lány arcába tudjon nézni.

Összepréselte ajkait – és támadt egy jó ötlete. Talán egy kis örömet tudna szerezni neki.

– Anna Sophia, muszáj azonnal visszamenned, vagy rábeszélhetlek egy kis kirándulásra?

– Egy kirándulás? – nézett a lány meglepetten a férfira. Válasz helyett azonban az a karját nyújtotta neki.

– Hányszor voltál már Deutzban? – s lassú léptekkel, botjának kopogásától kísérve a folyó felé vezette a lányt. A partról jól kivehetőek voltak a túlparton elterülő falu alacsony házai.

– Kétszer vagy háromszor. Apám nagynénje lakott ott.

– Akkor azt a kilátóhelyet is ismered, ahonnan a legszebb kilátás nyílik Kölnre?

A lány fejrázása felbátorította a férfit. Az előttük elnyúló mólóra mutatott: több mint negyven csónak ringatózott szorosan egymás mellett, tetejükön átjárót építettek, ahol igencsak nagy volt most a forgalom. A teherszállító kocsik, hintók és lovasok mellett számos gyalogos is átkelt a pontonhídon Deutzba, a Schäl Sickre, vagyis a „Rossz oldal”-ra, ahogy a kölniek nevezték. August tudta, nem igazán helyénvaló kettesben átsétálni oda Anna Sophiával, de úgy döntött, vállalja a kockázatot.

Milyen jó illata volt az előbb… egyszerűen nem tudott betelni a lánnyal. Szerencsére még volt néhány érme a zsebében, amivel ki tudta fizetni a hídpénzt. Aztán ráléptek a ringó úttestre.

– Milyen csodálatos ötlet – mondta Anna Sophia, s először az átjáró alól kikandikáló hajók peremét figyelte, majd a folyón folyásirányban, a kikötő mellett három sorban ringatózó vitorlásokat. A sok vitorla és árbóc között két gőzhajó eregette fehér füstfelhőit az ég felé.

Lassan haladtak egyik csónakról a másikra, olykor egy-egy lovast vagy kocsit kikerülve. August érezte, hogy a lány karja szorosan hozzásimul, és amikor Anna Sophia egy nagyobb hajó felé fordult, a válluk összeért. Egyszer még azt is érezte, ahogy a lány összegubancolódott hajszálai a nyakát csiklandozzák. Egész úton hallgattak, csak időnként mosolyogtak egymásra. Ha látna most minket az apám! – gondolta August. Tulajdonképpen nem akart az öreg patikáriusra gondolni, mégis maga előtt látta a hosszúkás arcot, a bozontos orrszőrzetet és az ópiumtól összeszűkült pupillákat. Hallotta a hangját a fejében visszhangozni. „Mindenre van megfelelő gyógyszer”, mondta egyszer a férfi. Ez még az előtt volt, mielőtt olyan levert, közönyös lett, hogy már csak órákig szótlanul bámult kifelé az ablakon. „Emlékezz erre, fiú. Minden betegségre van gyógyszer, csak ki kell találni, melyik a megfelelő.”

Persze, e szavakat nem közvetlenül a kicsi, szégyenlős Augusthoz intézte, hanem a magas Hermannhoz, a bátyjához, aki egy nap megörökölte a patikát. Közben August a szalon ajtaja mögött lapult, és az ajtó résén keresztül hallgatózott. Abban az időben a család két férfi tagja egyre gyakrabban vonult oda vissza. Mindig volt egy ajtó köztük és August között. Amiről ott szó esik, az nem gyerek fülébe való, mondogatta az apja. Szóval August kénytelen volt titokban, a kulcslyukon át kémkedni. Ám amit hallott, az túlságosan homályos volt ahhoz, hogy bármit is kivehessen belőle. Be kellett érnie a tompán visszhangzó szavakkal. Egyszer azonban túl későn vette észre, hogy a szalonban csend lett. Kicsit közelebb simult az ajtóhoz – s amikor az hirtelen kivágódott, telibe találta a homlokát és az orrát. August megtántorodott, és hanyatt esett a padlón. Fájdalom lüktetett a fejében, nyöszörgött és az arcát dörzsölte.

– August, te meg mit csinálsz itt? – az apja széles terpeszben állt fölötte. Hermann is rögtön mellette termett. Bátyja ajka széles vigyorra húzódott. August látta a folyosó félhomályában megcsillanó két sárgásfehér fogsort, majd felharsant a szokásos „Há!”, és a bátyja ellenszenves, egyre gyorsuló gúnyos nevetése. Akár a puskalövések.

– Hermann, fékezd magad! – figyelmeztette az apja, mire Hermann becsukta a száját, de a vihogása továbbra is ott visszhangzott a folyosón.

August talpra állt, és érezte, hogy arca ismét vörösen ég. Semmi sem volt rosszabb annál, mint amikor a bátyja kinevette. Sajnos, mindig ez történt vele. Elég szánalmas lehetek, állapította meg magában. Kicsi, rövidlátó és nevetséges. Nyelt egyet, és megpróbálta visszatartani a könnyeit. Most semmilyen körülmények között nem sírhat. Akkor Hermann egész biztosan röhögőgörcsöt kapna.

– Hallgatóztál? – kérdezte az apja. Szerencsére Augustnak már gyerekként is igen fejlett improvizációs képességei voltak.

– Anya küldött – bizonygatta gyorsan.

– Szóval, az anyád.

– Igen, apám. Egy vásárló óhajtja, hogy személyesen beszélhessen a patikussal.

– Egy vásárló.

– Így van, apám. Anya azt mondta, hogy sürgős.

Apja homlokát ráncolva nézett Augustra, majd alig észrevehetően bólintott. Begombolta mellényét, felkapta a botját, amit az ajtó melletti falnak támasztott, és elsietett. Hermann kajánul vigyorogva figyelte, ahogy az öccse feltápászkodik, megigazítja az ingét, félénken háta mögé rejti a kezét, majd az apja után szalad. Ez a hazugság mentette meg Augustot aznap. Mert nagy szerencséjére, amikor az apja megérkezett, valóban ott állt egy férfi a patikában, aki örült, hogy máris tudott beszélni a patikussal.

Ám az óta a nap óta a szavak, amelyeket a hallgatózás során elkapott, ott kísértettek August fejében: Mindenre van megfelelő gyógyszer. Minden betegségre van orvosság. És minden vészhelyzetre van egy használható hazugság.

Időközben August és Anna Sophia megérkezett a Schäl Sickre. A rakpart falánál álltak, és Köln sziluettjét bámulták. Anna Sophiának még a szája is tátva maradt.

– Hát nem gyönyörű a városunk?

A férfi bólintott.

– De igen, lenyűgöző látvány.

Pedig gyerekkorában mindennél jobban gyűlölte ezt a helyet. Akkoriban a sikátorokat szemét borította, gyerekek koldultak mindenütt, és a középkori, megroggyant házak dohos szagot árasztottak. Időközben azonban egyre több fény hatolt a városba. A régi szegényes viskók fokozatosan eltűntek, a házakat rendbe hozták, és a kereskedelem is virágzott. August a folyó és a kikötő fölött Köln magas oromzataira és tetőire, a templomok, kolostorok és kápolnák tornyaira nézett, melyek éles kontrasztot alkottak az enyhén felhős égbolttal. A dóm falai pompásan nyújtóztak felfelé, mellettük az elválaszthatatlan toronydaruval.

A szeme sarkából August látta, hogy Anna Sophia ránéz. A férfi viszonozta a lány tekintetét. Óvatosan felemelte és megfogta a lány egyik kezét. Anna Sophia hagyta, hogy megtörténjen. S ezúttal nem volt egyetlen ostoba orvos sem a közelben, aki mindent tönkretesz a csámcsogásával. August gyengéden megsimogatta a lány kézfejét a hüvelykujjával. Érezte a lány hajának, bőrének illatát. A szíve hevesen dobogott a mellkasában. Már majdnem sikerült, gondolta. Már olyan közel van a célhoz! És abban a pillanatban elhatározta, hogy bátornak kell lennie. Itt az idő. Többé már nem az a régi fiú, hanem igazi férfi. Még ma megteszi, még ma, vagy holnap – mert eljött az idő.

5. fejezet

Victor Mertens belemártotta a tollat a tintatartóba, miközben kezét a papírra tette. „Drága anyám” – írta, majd szünetet tartott. Megvakarta kopaszodó fejét. Hogyan fogalmazza meg az ember a legeslegutolsó levelét egy olyan asszonynak, mint Erdmuthe?

„Őszinte részvétem. Sajnálom, hogy a nagybátyánk meghalt…”

Ám egy halk szuszogással újra csak félbe kellett szakítania magát. Ezt a mondatot így semmiképp sem lehet befejezni. Mégsem lehet ennyire képmutató! Hát kihúzta.

„A gümőkór valóban alattomos kór. Bizonyára nehéz most önnek…” – folytatta, de ismét csak a fejét rázta. Nehéz. Ugyan! Mindenki meghal egyszer. Amúgy is elég öreg volt már. A nagybácsi halála áldás az egész háznak. Különben is, az anyja sosem értette meg az ő nehézségeit, hát miért kellene most neki sajnálnia?

„Mivel nem hagyhatja el a házat, küldök Önnek egy kis kakaót a francia gyarmatokról. Abban a reményben, ez egy kicsit vigasztalja és enyhíti a szenvedését…”

Nem, gondolta, ez az asszony egyáltalán nem érdemel vigasztalást. Különben is, mit művel egyáltalán? Miért akarja erre a személyre pazarolni a drága kakaót? Hátradőlt a székében, és a sok-sok fiókos és ajtócskás nagy szekreter fölött kibámult az ablakon, le a Schaaffhausenek városi palotájához vezető feljárót szegélyező szépen nyírott bokrokra és a virágágyásokra. Párás, ködös nap volt. Nyomasztóan meleg, de szürke. A madarak is megpihentek a fákon, a levegőt bizonyára túlságosan nehéznek találták a repüléshez. Sok évvel ezelőtt egy ilyen napon tanult meg lovagolni. Az emlék olyan hirtelen tört rá, és olyan hevesen galoppozott át rajta, hogy semmit nem tudott tenni ellene. Akkor az apja még élt. Kicsi, zömök férfi volt, aki szeretett magasított, kopogós sarkú cipőt hordani, akárcsak Victor. És ahogy Victornak, neki is nagy orra volt, jellegzetes formájú orrheggyel – és ő is korán kopaszodott. Nem volt valami jóképű férfi, de azért valamiben ő is jó volt. Olyan fenségesen ült a fényes ménjén, amikor a kis Victort nézegette a póniján.