© Egressy Zoltán, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-620-386-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

I.

Futnak a felhők,
futnak a percek

Vologya

Újra és újra arra biztatott, hogy legyek tűznyelő.

Egyszer szerzetesruhában állt az ajtóm előtt. Akkoriban egy domboldalon laktam. Város volt, de már alig. A város széle. Bogarak, gyíkok, kevés ember. Magányos házacska a kis emelkedő közepén. Szerencsére ritkán jött vendég, nem voltam kíváncsi senkire. Hónapok teltek el két távoli rokonom legutóbbi látogatása óta. Akkor is azt hittem, ők jönnek, bejelentkezni nem tudtak, mert a telefont nemigen vettem fel, de nem, ezúttal Vologya kopogott.

Fogalmam sem volt, hogy talált meg, soha nem is derült ki. Három évvel korábban találkoztunk utoljára. Fáradtan támaszkodott, nehezen vette a levegőt, gyakorlatilag beesett, amikor kinyitottam az ajtót. Mielőtt bármiféle hang elhagyhatta volna a számat, beszélni kezdett. Hogy bejönne. Már benn vagy, Vologya, mondtam neki. Sántikálva vonszolta el magát a fotelomig. Ha nem jelent gondot, nálam aludna pár napig. Veszélyes mutatkoznia, egész Dánia keresi. Körözik. Hogy miért, azt majd reggel elmeséli. Hogy állok a tűznyeléssel?

Töltöttem neki egy pohár vörösbort, felhajtotta, mintha víz lett volna. Megnyugtattam, alhat a kanapén, majd arra kértem, adjon magyarázatot a ruhájára. A világosbarna csuhát valami múzeumból lopta, a nyakában lógó, bőrszíjra fűzött fakeresztet egy utcai árustól. Mindkét szerzemény sokat segített neki, vonaton például csak bólintania kellett, ha jött a kalauz. Egyszer fordult elő, hogy egy buszon kérte az ellenőr a jegyét, érdeklődött, hol lesz a jelmezbál. Válasz gyanánt Vologya úgy pillantott fel rá, hogy sápadtan kért elnézést. Na de elkezdtem-e már a tűznyelőtanfolyamot?

Nem. Az információ mélységes csalódást okozott neki. Csóválta a fejét. Megint elmondta, mekkora potenciált lát a tűznyelés és a személyem szükségszerű találkozásában. Aztán egy mondat közepén váltott, a családjáról kezdett beszélni. Nem tudtam, hogy van neki, hogy él valahol a nagyvilágban egy lánya, bár azzal nincs tisztában pontosan, merre. Vologya negyven volt akkor, a lánya húsz. Kicsit gondolkodnia kellett a nevén.

Beszéd közben semmiféle érzelem nem jelent meg az arcán. Én ösztönösen reagáltam, mosolyogtam például a papruhás vonatútjain, de ezzel minduntalan összezavartam. Elakadt, nézett gyanakvón és türelmetlenül, míg semlegesre nem simult az arcom. Csak ezután folytatta a mondandóját. Kicsit berúgtunk.

Reggel kicsoszogtam a nagyszobába, kerestem a félhomályban, nem volt a kanapén. Bekaptam pár falat sajtot, készítettem néhány szendvicset. Azt hittem, a fürdőszobában van, láttam a küszöbnél, hogy ég benn a villany. De tíz perc elteltével se jött ki. Benyitottam. Nem volt ott.

Legközelebb két év múlva találkoztunk. Ezúttal meztelenül állt az ajtóban, a testén kék-zöld foltok. Erősebben lihegett, mint múltkor, az volt az érzésem, hogy az ajtómig kergették. Nem tévedtem nagyot, pár száz méterrel korábban szakította le az utána futókat. Álljak félre, kérte, és már zúdult is be, üldözik, mert ruha nélkül fürdött egy halastóban. Akkor kezdett rosszat sejteni, amikor meglátta a parton gyülekező embereket. Mindenki őt bámulta. Egyedül úszkált, és egyáltalán nem kívánkozott ki, de aztán fázni kezdett, kénytelen volt kimászni. Körülállták, mint éhes oroszlánok a kafferbivalykölyköt, az esélye is annyi volt, mint a kis prédának, szerencsére csak lassan bátorodtak fel a támadók. Határozott léptekkel indult a ruhái felé, aztán egy nagypofájú ráordított, egy másik pedig odafutott hozzá, és megütötte. Erre a többiek is rávetették magukat. Nagy nehézségek árán tudott elmenekülni. Amikor visszanézett, akkor látta meg, hova mászott be, a lezárt terület bejáratán a felirat valami keresztény szekta birtokát jelezte. Ahogy menekült, eszébe jutottam. Mint legközelebbi ismerős. Hogy hogy jött be a városba? Így. Meztelenül, futva. Nemrég maradtak le a keresztény üldözők.

Vologya, bazdmeg, mondd meg őszintén, igaz ez a történet, kérdeztem, de ahogy rám emelte a tekintetét, ugyanúgy elszégyelltem magam, mint az ellenőr a buszon. Adtam neki inget, nadrágot, zoknit, cipőt. Sokáig beszélgettünk. Múltkori hirtelen távozása nem került szóba, ahogy az sem, miért kereste őt egész Dánia. Érdeklődött, mi okból húzom-halogatom a tűznyelésdolgot, kurva jól élhetnék belőle, minőségi tűznyelőből kevés van, ő ránézésre meg tudja állapítani, hogy arra születtem. Felelőtlen, aki nem használja ki a tehetségét, magyarázta. Egyszer majd el kell számolnom vele. Van, aki pilótának születik, van, aki snookeresnek, cipésznek, bankárnak, higgyem el, nincs nagyobb tragédia, mint amikor valaki ellenáll a végzetének.

Vologya, te minek születtél?

Ne tereljek, most nem róla van szó. Holnap elmondja, hogy kéne nekikezdenem. Ismét berúgtunk, tequila volt otthon, úgy ittuk, mintha bor lett volna. Másnap reggel megint hiába kerestem.

Két évvel később már máshol laktam, konkrétan másik országban, elvileg nem tudhatta, hiszen nem találkoztunk, és bár közös ismerőseink voltak, nem tartottam velük a kapcsolatot. Nem szerettem hosszú időt tölteni egy helyen, jártam a világot, komponálni bárhol lehet, az anyagokat akárhonnan elküldhettem. Megrendelésem bőven volt, főleg filmzenéket írtam, de reklámokat is, élveztem, hogy jött a pénz. A hangszereimet viszont eladogattam, nélkülük könnyebben tudtam utazgatni, a ministúdióm elég volt. Közben hiányzott az igazi zenélés. Az idejét se tudtam már, mikor volt a kezemben egy jó vadászkürt.

Nem tudhatta, hogy Lausanne-ban lakom, mégis ott állt az ajtóban, amikor az ideges csöngetésre kiszaladtam. Ne kérdezzek semmit, csak engedjem be. Négy lépést ha megtettünk, amikor agresszívan kopogtak. Üldöznek, kérdeztem. Igen. Rendőrség? Nem, önkormányzati emberek, de bízzam rá, elintézi. Határozottan nyitotta ki az ajtót.

Egy harminc év körüli páros állt a küszöb előtt. Szemüveges férfi, ezüstre festett hajú nő. Mindkettejük kezében divatjamúlt diplomatatáska. Évtizedek óta nem láttam olyanokat. Mielőtt megszólalhattak volna, Vologya rettenetes angolsággal kérdéseket tett fel nekik. Kik ők, miért zaklatják, mit akarnak? A férfi megköszörülte a torkát. Maga elfoglalt egy házat, mondta, miközben igazgatta a szemüvegét. Kik maguk, ismételte meg az első kérdését Vologya, és úgy tett, mintha nem értené, mit akarnak. Önkormányzat, de maga kicsoda, elfoglalt egy házat. Én? Maga, igen, igazolja magát, és jöjjön velünk, ki kell költöznie.

Vologya felém fordult. Én vagyok a púp a hátukon, mondta, aztán visszafordult feléjük, és azt kezdte magyarázni, hogy időtlen idők óta itt lakik, én pedig a barátja vagyok, akit befogadott. Mert szeretjük egymást. A férfi pislogott, a nő tátott szájjal állt, néztek egymásra, Vologyára, rám, nem értettek semmit.

Maga elfoglalt egy üresen álló házat, kezdte magyarázni tagoltan a nő, legalább két hete ott lakik, feljelentették, elmentünk magához, amikor bemutatkoztunk, kirohant onnan, egyenesen ide jött. Követtük, ne szórakozzon.

Vologya széttárta a kezét. Ez valami tévedés lesz, mondta, de nem haragszik. Aztán belemarkolt a seggembe. Az a bajuk velem, hogy meleg vagyok, emelte meg a hangját, vallják be. Nem, az abszolút nem érdekel minket, mondta a férfi. Hogyhogy nem érdekli, talán homofób? Nem vagyok homofób, nem erről van szó. De, látom én, folytatta Vologya, látom, zavarja magukat. Ezért üldöznek. Homofóbok, kirekesztő heteroszexisták. Ő a szerelmem, mutatott rám. Nagyon híres tűznyelő. Jó, mondta a nő, de értse meg, ez nem érdekel minket.

Vologya ekkor zavaros vizekre tévedt. Arról kezdett beszélni, hogy nem ért egyet a svájci tananyagokkal, szerinte az iskolákban pontosan olyan arányban kéne tanítani híres meleg embereket, amilyen arányban megtalálhatók az adott társadalmon belül. Hol a híres európai tolerancia? Csajkovszkij el van nyomva. Miért esik több szó Beethovenről? Mert süket volt? Aki buzi, azt meg agyonhallgatják?

Viszonylag hosszan nyomta a hülyeséget. Aztán egyszerűen rájuk csukta az ajtót. A nő és a férfi egy darabig tanácstalanul álldogált, hallottam neszeket az ajtón túlról, motyogtak egymásnak valamit, majd távoztak. Az ablakon át láttam, ahogy bandukolnak az autójuk felé, akkor már egy szót sem szóltak egymáshoz.

Vologya egy kis ideig még maradt a témánál, úgy tűnt, komolyan gondolta a melegkvótát, aztán belebonyolódott még valamibe, azt fejtegette, hogy Kínáról és Indiáról is sokkal többet kellene tudnunk, a logika ugyanaz volt, sokan vannak, annak arányában kellene foglalkozni velük. Nem volt meleg egyébként, sok csajozós sztorit mesélt, meg hát ott volt a lánya is. Valahol a nagyvilágban. Azon az estén is arra kanyarította a beszélgetést, hogy mennyire szomorú, amiért még mindig nem vagyok tűznyelő.

Másnap korán keltem, nem hagytam időt neki az elslisszolásra. Együtt reggeliztünk. Kérdeztem, mi lett a szerzetescsuhájával. Úgy tett, mint aki nem érti, miről beszélek. Visszaterelte a szót aktuális problémájára, nem tudta, mihez kezdjen, nem mehet vissza az elfoglalt házba, ez világosnak tűnt. Végül kibökte, hogy maradna pár napig. Maximum egy hétig. Nem voltam benne biztos, hogy ez jó ötlet, de beleegyeztem.

Másnap reggel, mire kijöttem a szobámból, már nem volt ott.

Végiggondoltam a kapcsolatunk történetét. Úgy tizenöt éve ismertem. A zenekarommal utcazenéltem Olaszországban, ott csapódott hozzánk. Hangszeren nem játszott, de szerette a zenét, bámult minket hosszasan mindennap. Én klarinétoztam, bírta a hangját. Jött velünk, amerre mentünk. Délről haladtunk észak felé, ő intézte az engedélyeket, miután felajánlotta, hogy beszerzi helyettünk az aláírásokat. Mindenhol kellett a helyi hatóság pecsétje. Az esték úgy néztek ki, hogy lepakoltunk, elkezdtünk játszani, jött menetrendszerűen két rendőr, mi pedig vidáman lobogtattuk az aktuális engedélyt. Nem tudom, hogy szerezte, nem volt zenész, mi meg nem mentünk vele, probléma mindenesetre soha nem adódott. Ma már azt gondolom, hamis lehetett az összes papír. Nem beszélt nekünk arról se, miből él, magyar létére miért Vologya a neve, nem is kérdeztünk rá. Pénze mindenesetre mindig volt.

Sienában kezdte mondogatni nekem a tűznyelést. Igazából az ő gyerekkori vágya volt, amit soha nem tudott vagy mert megvalósítani. Úgy látja, mondta, erre születtem, fújásra áll a szám. Jó a klarinétozás is, de az lenne a tuti, ha magamat valósítanám meg. Nyeljek tüzet. Ezzel gyalulta az agyamat.

Olaszországból is úgy tűnt el, ahogy mindenhonnan. Egyszer csak nem volt ott. Évekkel később mesélte az együttes egyik tagja – akkor már rég nem zenéltünk együtt –, hogy találkozott vele Madridban. A családjával nyaralt, amikor odapenderült hozzá az utcán, és rólam kérdezősködött.

Mielőtt eltűnt Olaszországban, adódott némi kellemetlenségünk miatta. Feltörték a mikrobuszunkat, ellopták a hangszereinket, ültünk egy mocskos bolognai utcán, ittunk és káromkodtunk. Két rendőr odajött igazoltatni. Ugyanazok, akik az engedély miatt előző nap még békén hagytak, most elkezdtek kötekedni. Úgy tettek, mintha nem ismertek volna meg. Vologya majdnem nekik ment, ennek köszönhetően bevittek minket. Rabosítottak. Az őrszobán persze tisztáztuk magunkat, rájöttek, hogy károsultak vagyunk, nem bűnözők. Vologya kikéredzkedett vécére. Közben előkerült a feljelentésünk is, amit szabályosan megtettünk, konstatálták, hogy kirabolt magyar zenészek vagyunk, és már éppen el akartak engedni. Azt mondták, szóljunk be a vécébe a társunknak, és húzzunk el gyorsan. Vologya nem volt ott. Megszökött az ablakon át. Erre bilincsbe vertek minket.

Aztán nem lett semmi, de csak három nap múlva nem lett semmi. Akkorra látták bizonyítottnak az ártatlanságunkat. Vologya kinn várt. Nem tudta megmagyarázni, miért mászott ki az ablakon.

Évekkel később találkoztam vele legközelebb, átmenetileg Budapesten laktam, a Ráday utcában jött szembe. Már messziről, a Kálvin térről kapacitált, hogy azonnal kezdjem el a tűznyelőtanfolyamot, ha még nem tettem volna meg, aztán álljunk össze, és járjuk együtt a világot. Aztán a fülemre tett egy fejhallgatót. Azt hiszem, ez mesterzene, mondta, én írtam, hallgasd meg. Mert időközben zenész lettem. Azonnal felismertem, a Muse egyik világhírű dala szólt. Én basszusgitározom, mondta. Vologya, ez Muse. Ezt mindenki ismeri. Nem az az érdekes, hogy mi, hanem hogy megírtam a dalt, aztán kiléptem a zenekarból, viszont tudok egy tuti életcélt. Te tüzet nyelsz, én meg mindenhol beharangozlak, miközben hangszóróból nyomatjuk a számomat. Vologya, ez nem a te számod. Nem az az érdekes, hanem hogy míg fújod a tüzet, én azt ismételgetem majd hangosan, hogy Jean Valjean, Jean Valjean.

Miért ismételgeted azt, hogy Jean Valjean, Jean Valjean?

Megrántotta a vállát, az enyémet megveregette, és köszönés nélkül távozott.

Pár hónappal később megszólalt a prágai albérletem kapucsengője. Ismét csak nem derült ki, honnan tudta meg a címemet. Beszámolt a közelmúltjáról. Volt benne sok menekülés. És minden második mondatában szerepelt a „ráflesselt” szó. Szóba hozta a tűznyelést is, érdeklődött, nem flesseltem-e még rá a témára. Aztán azt mondta, nem maradhat tovább, a sarkában vannak, mindkettőnknek jobb, ha elmegy.

Legközelebb Svédországban keresett fel, a lankás, domboldali házban, amikor arról informált papruhában, hogy egész Dánia őt keresi.

Volt egy nulladik találkozásunk, még az utcazenélés előtt, de arra nem emlékezett később. Egy lerobbant bárban iszogattam, eredetileg konyakot akartam inni, mert sok hatvanas években készült magyar filmet néztem akkoriban, és feltűnt, hogy mindegyikben konyakot és kávét fogyasztanak. De mire rám került a sor a pultnál, elfelejtettem, miért jöttem, reflexből unicumot rendeltem. Odapenderült mellém. Akkor láttam először. Kérdésekkel rohant le, mintha száz éve ismernénk egymást. Amikor majd hazamész, mit csinálsz? Bekapcsolod a tévét? Melyik csatornát? Hogy döntesz? Ha jeleket kapsz, nem akarod megfejteni? Ne akard, nem kell, a jelek csak annyit jelentenek, hogy tudd, nem vagy egyedül. Figyelnek rád, és kellő humorral rendelkeznek. Ezt olvastam valahol, addig én se tudtam, de most már ennek tudatában élek.

Elhaladt mellettünk egy gyönyörű, dühös, bíbor ajkú szuperhősnő. Érzelmek nélkül nézett utána.

Kik figyelnek minket, kérdeztem. Nem felelt, nyújtotta a kezét. Vologya vagyok. Vologya, ennyire nulla akcentussal, kérdeztem. Mosolygott. Akkor, egyszer. Soha többé nem láttam ilyesmit az arcán. Meg mást se.

Jött visszafelé a bíbor ajkú lány. Te buta vagy és hazudtál, menj a picsába, vetette oda Vologyának, majd kiment az utcára, Vologya nézett utána. Ahogy szokott, sehogy. Beszélt még pár percet, elmondta, hogy üldözik, mindjárt elmeséli, kik és miért. Elmentem vécére. Mire visszajöttem, nem volt ott.

És lett még egy utolsó utáni találkozásunk, most, itt, Marseille kikötőjében. Várom az estét, nyolc körül kezdem a tűznyelést. Egyelőre még csak pár bámészkodó van, remélem, lesznek még néhányan. Rejtély, Vologya honnan tudta, hogy itt lépek fel esténként, mindenesetre kicsit sem csodálkozott, amikor délután összefutottunk. Én diszponáltam a pontos helyszínre. Túl korán érkezhetett, de azért furcsa véletlen, hogy pont itt verték agyon. Most takarják le fehér lepedővel. Nincs semmi az arcán. Nem rendelkezem engedéllyel, de talán elég idős vagyok már ahhoz, hogy ne feltételezzék rólam az illegalitást.

Majdnem Stradivari

Nem dülöngélt, de az sem mondható, hogy magabiztos járással közeledett. Jött át az úttesten. Messziről kiszúrt minket a borozó asztalánál, egyenesen felénk tartott, mire észleltük, túl voltunk már azon a pillanaton, amikor még finom elfordulással történetbe kezdhet, telefonbeszélgetést imitálhat vagy vécére indulhat az ember. Minden a találkozás esetleges elhárítására utaló mozdulat, cselekedet átlátszó, ócska trükknek bizonyult volna. Ezt azonnal felmértük, csendben maradtunk mindhárman, vártuk az elkerülhetetlent. Az alatt a néhány másodperc alatt, amire még szüksége volt ahhoz, hogy odaérjen hozzánk, átgondolhattuk, mire számíthatunk.

– Jó napot, uraim – állt meg az asztalunk előtt.

Visszaköszöntünk.

– Adjanak nekem egy kis pénzt. Művész vagyok, vidékről jöttem ide. Még ma haza kell mennem. Vonatra kell. Adjanak pénzt, emberek vagyunk.

Alacsony cigány ember volt. Fényesre suvikszolt, hegyes orrú cipő, egykor bizonyára elegáns öltöny. A kezében hegedűtok.

– Ha akarják, eljátszom a nótájukat. Mi a nótájuk? Van nótájuk, nem? Mindenkinek van nótája, emberek vagyunk. Haza kell jutnom még ma, várnak a gyerekeim.

Egyikünk megszólalt.

– Hol?

Meghökkent.

– Mit hol?

– Honnan jött?

– Hogyhogy honnan jöttem? – kérdezte.

– Hát Pestre. Hova utazik haza, azt kérdezem.

Eddig csak csodálkozott, most viszont megsértődött.

– Semmi köze ahhoz, hogy én hova utazom haza.

– Értem, csak mert pénzt kért az előbb, gondoltam, beszélgethetünk egy kicsit.

– Honnan jövök? – méltatlankodott tovább. – Én? Honnan, hát hazulról. Adjanak pénzt, emberek vagyunk.

Belenyúltam a zsebembe. Megcsörrent valami aprópénz, de mielőtt kiemelhettem volna, felemelte a mutatóujját.

– Fémet nem fogadok el. Csak papírt.

Egymásra néztünk. Aztán rá. Teljesen komolyan állt előttünk. Türelmesen várakozott.

– Csak papírpénzt fogad el?

– Művész vagyok.

– Még nem játszott semmit – mondtam.

– Emberek vagyunk.

– Tény.

– Miért, azt akarják, hogy játsszak?

– Azt mondta, játszik.

Megcsóválta a fejét, jelezve, hogy viselkedésünket méltánytalannak érzi. Mintha ilyesmit még senki nem kért volna tőle. Bántam már, hogy megszólaltam, újságot sem szoktam elvenni a hajléktalan árustól, hülyeség volt, de hát úgy lóbálta a tokot, hogy kedvem támadt egy kis muzsikára. Talán úgy érzi, bizonyítania kell, hogy tényleg zenész. Viszont őszintén szólva zeneszolgáltatással együtt se terveztem, hogy papírpénzt adjak neki, de már mindegy volt, előre kellett menekülnöm, maradtam az ösvényen, amelyet taposni kezdtem.

– Legyen szíves – mondtam. – Ez a vonat, ha elindult.

– Milyen vonat? – kérdezte.

– Ez a vonat, ha elindult, hadd menjen.

– Nem indult még el, arra kell a pénz. Művész vagyok, vidékről jöttem, megyek haza, várnak a gyerekeim.

– Az egy nóta. Az Ez a vonat, ha elindult, hadd menjen. Nem ismeri?

– Három gyerekem van. Emberek vagyunk.

– Nem ismeri. Vagy csak nem akar játszani? – kérdezte a jobb oldalamon ülő barátom. – Nekem is van nótám.

– Mondja, melyik – biztatta a művész, és áttette a másik kezébe a hegedűtokot. – Nagyon jó a hangszerem, majdnem Stradivari.

– Majdnem Stradivari? – röhögött fel a másik oldalamon ülő. – Játssza el a Most van a nap lemenőbent – kérte, és már a kezében volt a pénztárcája. Ez a nem elhanyagolható apróság nem is kerülte el az emberke figyelmét. A hegedű azonban még mindig nem került elő.

– Adjanak pénzt, megy a vonatom, várnak a gyerekek. Vidékről jöttem, művész vagyok. Három gyerekem van. Emberek vagyunk.

Látszott már, hogy baszik játszani nekünk. A barátom nem várt tovább, elmosolyodott, a kezébe nyomott egy ezrest. Kicsit meglepődtem. Elvette. Vártunk valami reakciót, de egy szót se szólt, nem is mozdult. Várta a másik két adományt. Felváltva nézett rám és a barátomra. Minthogy nem kezdtük keresgélni a pénzt, kissé indignálódottan szólalt meg. Mint akinek nincs erre ideje.

– Maguk?

Kapott a barátomtól egy ötszázast. Azt se köszönte meg.

– Emberek vagyunk, nem? – kérdezte, és mereven bámult rám.

– Szívesen – szólalt meg gúnyosan az ötszázast adó barátom. Nem kellett volna, nekem se esett jól. Hát még a hegedűsnek. Lassan megfordult, szitkozódva indult el. Mindhármunkra haragudott. Pedig csak rám kellett volna. A sarokról visszafordult, megvető tekintettel végigmért bennünket, talán még átkot is mondott ránk. Miután eltűnt, arról kezdtünk beszélgetni, vajon volt-e egyáltalán hangszer nála.

– Zenész, az látszik rajta. Vagy legalábbis az volt – mondta az ezrest adó. – Ezekre mondják, hogy szegény ördög, nem? Igazi szegény ördög. Biztos nem jött neki össze.

– Attól még nem kell parasztnak lennie – vélte az ötszázast adó. – El tudjátok képzelni, hogy valaki zenész létére, már ha tényleg az, üres tokkal járja a várost, és úgy kéreget? Történhet olyan egy igazi muzsikussal, hogy nem teszi be a hangszerét a tokba? Ha van neki. Talán már rég eladta a szegény ördög.

Mosolyogtam.

– Előfordulhat, hogy egy zenész egyszer csak képtelen tovább játszani? – kérdeztem. – Hogy üres tokkal járkál? A látszatot meghagyja, de nem használja a hangszerét? Már ha feltesszük, igen, tegyük fel, hogy nem adta el. Simán el tudom képzelni. Történhet olyan dolog, ami elveszi a kedvedet az egésztől. Miért is ne? Tizenhárom éves koromban valami hasonló esett meg velem.

– Te zenéltél?

Mindketten bután néztek rám.

– Ezt még soha nem mondtad – csodálkozott az ezrest adó.

Intettem a pincérnek. Kértünk még három sört. Kíváncsian néztek rám, várták a történetet. Kicsit nehéznek tűnt felidézni, azóta nem gondoltam azokra a nehéz napokra, most viszont hirtelen visszajöttek még az érzések is. Itt volt az idő egy kis újraélésre. Sok minden beugrott. Még az is, milyen műveket játszottam azon a rettenetes emlékű koncerten.

* * *

– Nőnap már elmúlt, a húsvét még nem érkezett el. Közeledett a fellépés. Jóféle tavasz volt abban az évben, kifejezetten idegesített, hogy sokat kellett gyakorolnom. Ami egyébként nem volt jellemző rám, mert szerettem hegedülni. Ráadásul kisebbfajta sztárnak számítottam a városban, amit persze élveztem. Dicsértek, csodáltak, éreztem, hogy megéri sokat dolgozni. Ahogy nőttem, és egyre komolyabb dolgokat játszottam, erősödött az áhítat, sokan néztek rám rajongva. Rokonok, barátok, de ismeretlenek is. Én viszont mindenki szeretetét és csodálatát boldogan odaadtam volna Rita egyetlen szerelmes pillantásáért. De abban nem részesültem.

Egy évvel idősebb volt nálam. Hosszú, szőke hajú, kreol bőrű szépség. Szelíd arcú, kedves mosolyú lány, erősen közepes zenei tehetséggel. Szolfézsórán találkoztunk, ő is hegedült, de teljesen máskor járt próbákra. A gyermek szimfonikus zenekarban viszont együtt játszottunk. A próbákon mindenkinek megvolt a stabil helye, kétméternyire ült tőlem. Olykor-olykor előfordult, hogy összemosolyogtunk, de mindig csak az adott darab kapcsán, közös belépéskor, néhány együttes szólam esetén. És mindig ugyanúgy: én néztem rá, ő visszanézett, jött egy kis közös mosoly, aztán elkapta a tekintetét. Mit nem adtam volna érte, ha egyszer azon kapom, hogy ő néz rám először.

Az osztályfőnököm minden évben nagy ügyet csinált a nőnapból. Ünneplőbe kellett mennünk, és mindenféle idióta mondókákat mondanunk a lányoknak. Nem tudtam, hogy ez máshol nem divat, azt hittem, komoly ünnep, ezért elhatároztam, hogy emlékezetessé teszem Rita számára. Vettem neki egy kabalaállatot. Talán teve lehetett. Ezenkívül egy tábla csokit is vásároltam a zsebpénzemen, olyat, amit szeretett. Megfigyeltem korábban, mit evett. Nőnap délutánján próbált a zenekar, én szándékosan elkéstem, hogy titokban beleerőltethessem fehér kötött sapkájába az ajándékaimat. A próba végén szívdobogva figyeltem, mi történik. Megtalálta a tevét és a csokit, nézett körbe, sok mindenkivel összeakadt a tekintete, velem nem, hiába bűvöltem. Egy idő után megrántotta a vállát, felvette a kabátját, és elviharzott.

Valamikor húsvét előtt rendezték a koncertet. Hat különböző produkcióban léptem fel. Nem éreztem a súlyát, inkább hódítási lehetőségnek tekintettem. Ritának akartam játszani. Még a sorrendre is emlékszem: először szólóban léptem fel, Corelli e-moll szonátáját nyomtam. Utána volt egy duóm, valami Bartók-mű, aztán éneklés következett a nagykórusban. Az akkor az ország egyik legjobb gyermekkórusának számított. Erős volt az ellenfény, de egyébként is olyan sokan voltak a nézőtéren, hogy nem tudtam megfigyelni, Rita ott ül-e. Az is lehet, hogy már készült a szimfonikus koncertre. Én persze úgy képzeltem, hogy ott szorong a közönség soraiban. A nagykórusban nem volt szóló szerepem, sajnáltam, mert így csak a második sorban álltam. Minél lazább akartam lenni, arra koncentráltam, hogy rokonszenves arcot vágjak. Hátha lát.

A szünetben szokás szerint dicsérgettek, jöttek a gratulációk jobbról-balról, aztán egy-két egyéb fellépő után következett a kamarakórus. Kodály-művet énekeltünk. Amikor vége lett, valahogy elbambultam az időt. Beszélgethettem talán valakivel, arra emlékszem, hogy a nagy csend tűnt fel. Nem játszott senki. Nyílt az ajtó, rémült arccal jött ki a karmester. Engem keresett.

– Mit csinálsz? – kérdezte. – Benn ül az egész zenekar, téged várunk!

Felkaptam a hegedűmet, rohantam a színpadra. Már feszengtek a nézők, amikor berontottam. És a színpad geometriai közepén akkorát estem, hogy a mai napig nem értem, miért nem lett semmi baja a hegedűmnek. Vagy nekem. Tompítás közben valószínűleg ösztönösen megemeltem a kezemet, olyan szerencsésen, hogy a hegedű még csak el sem hangolódott.

Viszont kitört a röhögés. Leültem a helyemre, éreztem, hogy lángol az arcom. A térdem is sajgott, de az nem érdekelt. Csak egy pillantásra méltattam a nadrágomat, mert azt azért ellenőrizni akartam, nem szakadt-e el, vagy nem vérzett-e át. A nevetés lassan elült, de továbbra is engem nézett mindenki. Ritát kerestem a tekintetemmel. Úgy láttam, éppen nyomja el a mosolyt az arcán. Elkezdtük a darabot. Nem tudtam mit csinálni, éreztem, hogy folyik le az arcomon a könny. Sírva játszottam végig.

És még hátravolt a néptáncos fellépés. Előtte persze hosszasan vigasztaltak a színpad mögött, kérdezgették, mi történt, mennyire fáj, satöbbi. Tánc közben is éreztem magamon a tekinteteket, akkor talán már nem jogosan. Valahogy túléltem a koncertet, de másnap otthon bejelentettem, hogy abbahagyom a hegedülést, az éneklést és a táncolást is.

Megmásíthatatlannak gondolt döntésemet közöltem a hegedűtanárommal és a kórusvezetővel is. Nem akarták engedni, rá akartak beszélni a folytatásra, a felelősségről papoltak, azt mondták, ekkora tehetség nem vonulhat vissza tizenhárom évesen. Egy egész zenetanár-küldöttség kereste fel a családomat. Néhány hétnyi szünet után meggondoltam magam, visszatértem, de már semmi nem volt ugyanolyan, mint korábban.

Jött a húsvét. Mindenképpen meg akartam locsolni Ritát. Tudtam, hol lakik, és bár továbbra sem adta jelét velem kapcsolatban semmiféle érzelemnek, délelőtt fogtam apám kölnijét, felkerekedtem, és elmentem a lakásukhoz. Körülbelül tizenöt perc telt el addig, míg meg mertem nyomni a csengőt. Finoman értem a gombhoz – néma csend. Megnyomtam határozottabban – megint semmi. A csengő nem működött.

Akkor viszont kopogni kell.

Az erőgyűjtés újabb tíz percet vett igénybe. Eddig emlékszem élesen. A továbbiakból csak arra, hogy kinyitották az ajtót, meglocsoltam Ritát, akitől unortodox módon nem tojást, hanem kókuszgolyót kaptam cserébe. És aztán semmi. Nézegettem még a próbákon, mígnem lassan abbahagytam. Később megtudtam, hogy egy nálam három, nála két évvel idősebb zongoristasrác tetszett neki, aki ráadásul tornából is jó volt. De akkor már nem fájt, addigra kiment belőlem a szerelem. Meg lassacskán a zenélés szeretete is. Mégiscsak abbahagytam. Többé nem erőltették a tanáraim sem, érzékelték, hogy ebből már nem lesz semmi. A hegedűmet eladták a szüleim. Tokostul.

Egyszer találkoztam még Ritával, tizenkilenc voltam, ő tehát húsz. Valami forgalmas utcán futottunk össze, örömmel üdvözölt. Az autók zajától elég nehezen értettem, mit mond. Mesélte, hogy földrajz-történelem szakra jár. A locsolásra és a kókuszgolyóra emlékezett, nevetve meséltem neki, milyen nehezen vettem rá magam a csengetésre, majd a kopogásra. Aztán szóba hoztam a koncertet. Összeszűkítette a szemét, lassan bólogatott, mint akinek halványan rémlik valami, de aztán azt mondta, nem sikerül felidéznie az estét.

Befejeztem. Sokáig nem szólalt meg egyikünk sem.

– Iszunk még egyet? – kérdezte aztán a bal oldalamon ülő barátom.

– Én nem kérek többet, elindulok – mondtam. – Azt hiszem, elalvás előtt meghallgatom Corelli e-moll szonátáját. Hallottatok róla?

Nemet intettek a fejükkel.

– Barokk szerző. Ünnepelték. Élete végére mégis teljes depresszióba esett.

– Barokk? Akkor tizenhetedik század? – kérdezte a jobb oldalamon ülő.

– És tizennyolc. A római Pantheonba temették, Raffaello mellé. Arcangelo volt a keresztneve. Jó, mi?

Nevettek.

– Megvan neked lemezen ez az e-moll szonáta?

– Nincs. Megkeresem a Youtube-on. Leülök az ágyam szélére, magamra képzelek egy hegedűt, megfogok egy láthatatlan vonót. Aztán meglátjuk. Kíváncsi vagyok, benne van-e még a kezemben. Ti még innátok?

– Nem fontos.

– Nekem se.

– Akkor kérjük a számlát. Volt kilenc sörünk, ugye? Hagyjátok, én fizetem.

Angyalok tánca

Kerestem azóta a helyet térképen, nem találtam. Ezt némiképp magyarázhatja az enyhe alkoholmámor, amelyben végigutaztuk a turnét egy mentőautóból átalakított Bedford lakóbuszban. Valami csokis hely volt, Il ciocco talán, de hogy ez egy hegy neve, egy szállodáé, vagy az étteremé, nem tudom. Bennem csak a lényeg marad meg. A részletek nem.

Az meg a másik, hogy minimum huszonöt éve történt. Utcazenéltünk egész nyáron. Voltak hívószavak a táblákon, centro storico, zona pedonale, ezekre a helyekre mentünk. Sok múlt az időjáráson, a napi hangulaton, mindenesetre rengeteg hangszert felvonultattunk, és jó erők játszottak minden poszton. A feltételeket a helyi önkormányzatok szabályai határozták meg. Lecce például laza hely volt, egy nehéz váll-lapú rendőrparancsnok sajtpapírra vetett aláírása elég volt ahhoz, hogy kiállhassunk. Aznap, amikor érkeztünk, nem volt ügyfélfogadás. Viszont az önkormányzat folyosóján, mint az amerikai filmekben, közeledett egy csapat egyenruhás. A középső figura menet közben dobálta a feladatokat, a siserahad jegyzetelt. Odapenderültem, mondtam, mit szeretnénk. Annyit kérdezett, milyen hangszereink vannak. Soroltam, amiknek tudtam a nevét olaszul. Papírt kért. Három-négy kéz nyújtott neki. Aláírta, va bene, mondta, és elszáguldott a sleppjével.

Előfordult, hogy az utcáról hívtak el ide-oda. Garden partykra, vagy akár helyi gigamegasztárokat kísérni. Egyszer jött egy ember, meginvitált másnapra valami jótékonysági gyűjtésre. Megittuk életünk legjobb kávéját, aztán beszuszakolódtunk a buszba. Durva szerpentinúton mentünk, sorompós áteresztő pontokon haladtunk át. Többször felforrt a hűtővíz, de valahogy felértünk egy mesebeli terecskére. Vagy előtérre. Makadámkővel kirakott talaj, enni lehetett volna róla, olyan tiszta volt, csillogott-villogott minden, fényes luxus mindenhol. Vezető divatmárkák kirakatai, ékszerboltok, csak ezek, semmi más. Gyorsan megbeszéltük, hogy a szokásos 15 ezer líra helyett 20 ezerért áruljuk majd a kazettáinkat.

Az étteremben nagy tömeg fogadott, és komoly elegancia. Mi fehér ingben voltunk, népi stílus, angyalkának hívtuk. Pár lépcső egy galériához vezetett, fenn összesen két asztal állt, az egyik egy óriási, ovális, a körül csak férfiak ültek. Mi lent zenéltünk, ahol többnyire szottyos öregek étkeztek a macáikkal. Disztingvált sikert arattunk. A végén szép komótosan összeraktuk a hangszereket, aztán a megbeszéltek szerint mentünk hátra a konyhába vacsorázni. Örömmel konstatáltuk, hogy ugyanazt kaptuk, mint kint a gazdag fejek, azt hittem az egyik finomságra, hogy mákos spagetti, de szóltak, hogy szarvasgomba. Talán nem a legeslegjobb borokat tolták elénk, de azért okkal cuppantunk rá. Iszogattunk tisztességgel.

Egyszer csak jön lélekszakadva valaki. Baj van. Egy tánczenekar következett utánunk, de nem jók. Senki nem táncol. Zenéljünk tovább, sőt minden asztalnál külön is játsszunk el egy-egy dalt. Jó, mondtuk, de mi lesz a nem jó tánczenekarral? Arra ne legyen gondunk.

Előszedtünk a repertoárból még egyórányi műsort, aztán kezdtük az asztali zenét. Monti csárdás, olasz sláger, Brahms ötödik magyar tánca, játszottunk mi mindent, pánsípon, tamburán, hegedűn, bőgőn, tekerőlanton, dudán, furulyán, brácsán, kobozon, gitáron, még a helyi citerán is. Mikor végeztünk a lenti asztalokkal, a meghívó felfelé mutogatott, a galéria irányába.

Volt a helynek egy alapzaja akkor is, ha nem szólt zene, ezért mindenki ösztönösen közelebb hajolt ahhoz, akihez beszélt. Lent. Az ovális asztalnál mindez másképpen működött. Az asztal vékonyabbik végén szikár öregúr ült. Csak azért nem emlékeztetett egy Buddha-szoborra, mert annyi melegség nem áradt belőle. Nem nagyon mozgott. Ha mondott valamit, akkor sem. Viszont ilyenkor mindenki másnak megindult a feje az ő irányába. Eszembe jutott valami.

– Játsszuk A Keresztapa főcímzenéjét – mondtam, mielőtt az asztalhoz értünk volna.

– Hülye vagy, nem akarok citerahúrral a nyakamon ébredni – válaszolt a brácsás, aki akkoriban éppen egy hobbitelekre spórolt. Kellően be voltam nyomva, úgyhogy nem foglalkoztam vele, belekezdtem a dalba. Ahogy felcsendült a dallam, picit mintha megfagyott volna a levegő. Az elhelyezkedésünkből teljesen egyértelmű volt, hogy a szám az öregnek szól. A mögötte lévő asztalnál tágra nyitott szemmel bólintott egy nő, miközben az öregre mutatott. Hogy hát bizony.

Nem volt visszaút. Eljátszottuk d-mollban a dalt, és vártuk, mi lesz. Csend lett. Mindenki lélegzet-visszafojtva figyelt. Akkor már nekem is durván dobogott a szívem. Az öreg mintha gondolkodott volna. Aztán biccentett, majd felemelte a mutatóujját, mintegy megdorgálva a bátor, bár alapesetben leszabályozott szomorúzenészeket. De ezzel le is tudta a dolgot, mosolygott egyet, és onnantól nem törődött velünk.

Lent közben visszahívták a tánczenekart. Megint nem táncolt senki. Az egyik asztalnál észrevettem a világ legszebb nőjét. Lepattant hetvenes szivar ült mellette, a nő mozgolódott, úgy láttam, szívesen táncolt volna, de erre esélye sem volt. Míg fel nem kértem. Annyi vörösbor és a keresztapa mosolya után úgy éreztem, nem történhet baj. A zenésztársaim is kezdték táncba hívni a milliomosok nőit. Lobogtak az ingjeink, angyalok táncaként emlegettük később. Egy idő után körbeálltak és tapsoltak minket. Még a tánczenekar becsületét is megmentettük. Aztán áthívtak a szomszédos étterembe, ott is lenyomtunk két órát. Zenés felárral árultuk a kazettákat. 25 ezerért. Vitték, mint a cukrot.

Néhány nap múlva indultunk haza. Az Alpokon keresztül jöttünk. Autópálya csak a térképen szerepelt, a valóságban nem létezett. Graz mellett leállt a Bedford. Besült a dugattyú a hengerbe. Reggel 8-kor érettségiztetnem kellett. Lestoppoltam egy autót, két jól sminkelt jó nő ült benne. A cioccós társaságból. Felajánlották ugyan, hogy aludjunk náluk Bécsben a hajnali vonatindulásig, de azzal csak fél 8-ra értem volna a Keletibe, márpedig át kellett öltöznöm. A többiek maradtak a nőkkel, én tovább stoppoltam. Magyar rendszámú Saab állt meg, egy történelemtanár vezette. Neki is vizsgáztatnia kellett. Ez tűnt messze a legabszurdabb pillanatnak. Főleg, mikor megtudtam, hogy hobbitubás. Éjjel 2-re hazaértem. Reggel rendben lement az érettségi. Talán egy hármast adtam, meg néhány négyest, a többség jelesre vizsgázott.

Tartalom

I. FUTNAK A FELHŐK, FUTNAK A PERCEK

Vologya

Majdnem Stradivari

Angyalok tánca