Nemere István

Időtörés

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-615-5151-72-9

MOBI ISBN: 978-615-5151-73-6

Tartalomjegyzék

1. 1. fejezet

2. 2. fejezet

3. 3. fejezet

4. 4. fejezet

5. 5. fejezet

6. 6. fejezet

7. 7. fejezet

8. 8. fejezet

9. 9. fejezet

10. 10. fejezet

1.

Azon az éjszakán úgy ragyogtak a csillagok, mint még soha. Legalábbis nekem úgy tűnt. Nem emlékszem, hogy valaha is ilyennek láttam őket a negyven év alatt, ami a születésem óta eltelt.

Én vezettem a gépet. Barax szótlanul ült mellettem. Nekem sem volt kedvem beszélgetni. A gép hangtalanul és gyorsan suhant el egy város fölött. Megpillantottuk a folyót is: éppen alattunk kanyarodott el délre. De mire jobban megnéztem volna, már tovaszáguldottunk. Az egykori hatalmas őserdő helyén csak ligetekké szelídült facsoportok álltak; az éjszaka már egyenfeketébe öltöztette őket.

Gyorsítottam a gépet. A radar kijelzett a képernyőn: nem volt előttünk akadály, a forgalomirányító központ szabaddá tette a pályánkat. Nem néztem az órára, tudtam, hogy hamarosan megérkezünk. Aggodalomra nem volt ok. Ahová mi megyünk, onnan nem lehet elkésni.

A legújabb slágert fütyörésztem, Barax hallgatott. Ő csak akkor beszélt, ha volt mondanivalója. Ezt becsültem benne – bár azon az éjszakán idegesített a hallgatása. A mozdulatlansága. Mereven maga elé nézett, talán a felénk rohanó sötét táj fel-felvillanó fényeit szemlélte. De az is lehet, hogy kikapcsolta magát és semmit sem látott.

Néha egy folyami hajó, bányatelep, magányos házcsoport kerülhetett elénk-alánk, ezeket jelezték a lámpák. Kicsit valószerűtlen volt ez az utazás. Úgy tetszett, apró tengeralattjáróba zárva, hatalmas akváriumban úszunk mi ketten, Barax és én.

Bármennyire érdekes is volt a látvány, nem tudtam teljesen arra összpontosítani a figyelmemet. A feladatra gondoltam. És a főnökre. Miért volt olyan hideg, olyannyira nyugodt, amikor első ízben hivatott magához?…

…Mert a főnök még soha senkit sem hivatott magához. A parancsait csak a helyettesein keresztül közölte, vagy inkább: üzente. A fiúk közül senki sem emlékezett olyan esetre, hogy az öreg bármelyik emberét is a szobájába hívatta volna. Arról pedig, hogy egy beosztottal négyszemközt folytatott volna hosszú beszélgetést – még csak nem is hallottak.

Így aztán tényleg nagy feltűnést keltett a dolog. Jó ideig nem is fogom elfelejteni, ez biztos. Tizenegyedik hónap nyolcadikán délelőtt történt. A társalgóban ültem és a tévét néztem: kötelességeim közé tartozott a hírközlő eszközök idő tárgyú híreinek figyelése. Erre a témára többen is be voltunk osztva; aznap a reggeli-délelőtti ügyeletet láttam el. Az épületet kívül-belül szürke unalom lengte körül, hetek óta nem történt semmi. A fiúk is csak lézengtek, mint az őszi legyek az északi félgömbön, ahol állítólag az évnek abban a szakában a hidegtől elpusztulnak. Legalábbis így hallottam.

Itt viszont meleg volt. A légkondicionált folyosókon ebből ugyan semmit sem lehetett érezni, de odakünn fehéren izzott a nap. Szinte szikrázott az égbolt. A város zaja sem hatolt be, itt nagyon jó volt a szigetelés, kizártak minden fölösleges neszt.

Emlékszem: éppen az előző estére gondoltam. Egy magas, barna nővel voltam egy pszichobárban, ahol éjfél előtt különös fényhatásokkal és zenével kábították mélymámorba a kedves vendégeket. Jól éreztük magunkat. És még másnap délelőtt is álmos voltam. A tévé figyelése közben néha akkorákat ásítottam, hogy összecsattantak az állkapcsaim.

Akkor szólalt meg a belső hangszóró:

– Roy Medina felügyelő azonnal menjen a 100-as szobába.

Először nem hittem a fülemnek. Én, a 100-as szobába?… A főnökhöz? Akit eddig oda hívattak, csak az előszobáig jutott el. És a legjobb esetben is csak azért, hogy egy hatalmas fegyelmi büntetést akasszanak a nyakába. Aminek persze nyoma maradt aztán az illető szolgálati dokumentációjában és minősítésében is.

– Roy Medina felügyelő azonnal menjen a 100-as szobába.

Akkor már nem volt kétségem, engem hívtak. Felálltam, az egyik falon felém fordult a belső tévélánc figyelőkamerája. Tudtam: az ügyeletes látja, hogy elindultam.

A hangszóró nem is szólt többet.

Útközben nem találkoztam egyik társammal sem, a legtöbben biztosan a szobáikban ültek. A lift hangtalanul repített fel – a „főnök folyosóján” addig mindössze kétszer fordultam meg. Most hát újra megcsodáltam a régimódi puha, vörös futószőnyeget – ilyet eddig csak múzeumban láttam, ott is a nagyon régi fajtából –, a falakra ízlésesen felaggatott Kallistokristályokat. A diszkrét világításban kamerák kísérték lépteimet – úgy rémlett, a bőrömön érzem a sugaraikat. De lehet, hogy csak képzelődtem. Mindenesetre bevallottam magamnak, hogy egy kissé megilletődtem. A 100-as szobának rossz híre volt a testületnél, és tulajdonképpen nekem is a torkomban dobogott a szívem, amikor az ajtó elé értem. De bűntelennek tudtam magam, egyrészt régóta nem voltam már bevetésen, no és szolgálaton kívül sem követtem el semmi olyat, ami miatt egyenesen a 100-as szobába hívathattak volna. De azért nyugtalanított a dolog, és úgy éreztem, akárha egy sötét szakadékba kellene ugranom, ráadásul bekötött szemmel.

Az ajtó nesztelenül feltárult. Megint kamerákat éreztem az arcomon, de ezek alighanem rejtettek voltak. A bejárattal szemben, a fal tövében csak egy TR- robot állt, amit titkári teendők elvégzésére használtak az állami intézményeknél.

– Jobb tenyerét tegye a piros üveglapra – mondta a gép, és én engedelmeskedtem. Egy szempillantás alatt összehasonlította a tenyérlenyomatomat és az ujjak papilláris vonalait a központi nyilvántartó elektronikus agyában tárolt adatokkal.

– Az azonosítás pozitív – mondta a gép, de tudtam, hogy ez már nem nekem szól. Levettem a kezemet a piros, alulról megvilágított lapocskáról. A vörös fény kihunyt. Baloldalon széthúzódtak a falba rejtett ajtó szárnyai.

– Lépjen be – parancsolta a gép szenvtelen hangon. No igen, érzelmeket nem tápláltak beléjük.

Újabb puha szőnyeg, újabb kozmikus ásványok a falakon. A főnök állítólag szenvedélyes kőzetgyűjtő, hallottam, hogy bejárta már az egész Naprendszert, sőt azon túl is utazgatott, és mindenhonnan hozott néhány szép és jellegzetes darabot. Csak olyan ásványokat tartott, amelyeket saját kezűleg szedett össze az űrben.

Már szinte el is felejtettem, hogyan néz ki. Legalább két éve nem láttam. Most ismét megpillantottam szigorú arcát. Azt mondják, nyolcvan felé jár.

– Roy Medina harmadosztályú felügyelő megérkezett – mondta mögöttem a gép.

– Jöjjön, felügyelő – szólt a főnök és kezet nyújtott.

A hajnal még messze volt, amikor az automatikus helyzetjelzőn villogni kezdett egy zöld lámpácska.

– Száz kilométer a célig – jegyezte meg Barax.

– Látom – morogtam. Csökkentettem a sebességet és levittem a gépet ötszáz méterre. Mikor feltűnt a tópart – ezüstlap a félhomályban –, egy másik kijelző tudatta, hogy tíz kilométerre vagyunk utunk céljától.

Folyamatos rádiójel vezérelte gépünket a leszállóhelyre. Egyenletesen villogott három vörös pont. Kicsit furcsálltam, hogy sehol sem látok épületeket. Aztán – közvetlenül a földet érés előtt – megpillantottam egyet. Lapos tetős, fehér házikó volt, régies stílusban épített vidéki lak benyomását keltette. A bejárat fölött halvány fény derengett.

Amikor a három vörös lámpa között földet értünk, azok rögtön kihunytak. A szemem hozzászokott a sötétséghez. Barax kilépett a földre. Tücskök ciripeltek, a gyep égett fűszagot árasztott. Langyos szellő túrt a hajamba.

– Szép éjszaka! – szakadt ki belőlem. – Nézd, hogy ragyognak a csillagok.

Furcsa belegondolni, hogy hajnalban már innen messze leszünk.

– Tulajdonképpen ugyanitt leszünk, mégis messze – felelte Barax:

– Ez mély gondolat volt – dicsértem, kicsit gúnyosan. Mi ketten mindig így beszélgettünk egymás között. De nem folytathattuk a társalgást, mert valaki ránk kiáltott:

– Hé, maguk!… Jöjjenek.

– Ez a szívélyes meghívás biztosan nekünk szól – mondta Barax. Értékeltem a humorát; az olyanoknál, mint ő, ez egy cseppet sem gyakori dolog.

A fehér-falú házhoz ballagtunk. Megint szellő szaladt át a tágas mezőn, a ház mellett néhány karcsú fa hajladozott.

A bejárat előtt egy férfi állt. Csak később vettem észre, hogy a GALPOL – a galaktikus rendőrség – egyenruháját viseli. Szó ami szó, bizony nem vártam volna, hogy éppen itt pillantom meg.

– Gurov őrnagy vagyok – mutatkozott be, és diszkrét pillantást vetett a markában tartott háromdimenziós fényképre, ami nyilván az azonosításomat szolgálta.–, ön pedig Medina felügyelő?

– Így van.

Gurov akkor Baraxra pillantott, és hallgatott. Társam széles vállán ugyanaz az egyenruha feszült, amit az őrnagy is hordott. És én is.

– És maga… khm… Barax, ugye?

– Igen – felelte társam kimérten. Gurov azonnal sarkon fordult és bevezetett bennünket a házba. Régimódi, kőfalú szobában álltunk, a mennyezet valódi fából készült. Egy széles asztalon különféle tárgyak és csomagok hevertek. A sarokból halk zene áradt, a rádió is patinásnak tetszett. Régi készülék volt. A pilótáknak és tengerészeknek szánt, éjszakai szórakoztató zene kellemesen zsongított.

– Mikor indulunk? – kérdeztem.

– Egy órán belül – felelte Gurov.

A főnök arca nyugodt és hideg volt. A kezével megfontoltan intett az egyik fotel felé:

– Foglaljon helyet, felügyelő.

Leültem. A fogadtatás nem túl kellemes gondolatokat ébresztett bennem. Lehet, hogy mégis fegyelmi lesz a dologból?… De mit követhettem el? – töprengtem lázasan.

A főnök, mint már említettem, nyolcvanéves lehetett. Hogy mennyi is pontosan, senki sem tudta. Mindenesetre nem volt fiatalos az arca. Az orra mellett mély vonások szabdalták, és a homloka sem volt sima. A haja szürke, fehér és ezüstös egyszerre, különös színkeverék. Az ősei között ott tolongott mind az öt kontinens: sötétbarna bőréből halványzöld szemek ragyogtak elő. Néha láttuk őt az épületben is, bár saját liftje volt, azon közlekedett. No és olykor – évente egyszer – az elnökség fogadásán is megjelent, ezt mindig közvetítette a világtévé. Persze, a galaktikus rendőrség vezetőjét a tévéoperatőrök is szívesen mutogatták… volna, de a főnök igen ügyesen siklott ki mindig a képből. Egy-egy alkalommal csak másodpercekig volt látható, aztán eltűnt. Hallottuk, hogy utálja a nyilvánosságot.

Most ott ült velem szemben, és az arcomat szemlélte. Jó lett volna tudni, mit gondol rólam. Milyen embernek tart?… A minősítésemet nyilván átnézte már, mielőtt hivatott. Talán lehívta az elektronikus adattárolóból az eddigi sikeres ügyeimről készült beszámoló jelentéseket is…

– Mit tud az időtörésről, felügyelő? – kérdezte a főnök, és hátradőlt. A karosszéke azonnal alkalmazkodott az új testhelyzethez, puhán nyúlt a háta alá. A kérdés meglepett. De végül is nem voltam zöldfülű, a testületnél és éppen az időosztályon dolgoztam, a válasz hát nem okozott gondot:

– Időtörésnek a tudományos és kriminológiai szaknyelven azt az esetet nevezzük, amikor egy vagy több személy a 2811-ben feltalált módszer és műszaki eszközök segítségével a múltba utazik és ott beleavatkozik a történelmi folyamatokba, visszavonhatatlan és jelentős változásokat okozva ezzel az emberiség történetében…

Nem tudtam, folytassam-e. A főnök töprengve nézett maga elé. Úgy tűnt, nem is figyel rám. De tévedtem. Ahogy elhallgattam, rögtön rám vetette zöld szemét:

– Eddig hányszor fordult elő?

– Az időtörés? Két esetet tart számon a tudomány, szerencsére mindkettő jelentéktelen utóhatású volt. Az egyik tulajdonképpen afféle „hajótörésnek” is nevezhető. 2814-ben egy fiatal időkutató, bizonyos Csang Lengren utazott el a tizenötödik század végére, és mivel akkoriban még a jelenkorba történő visszatérés gyakorlati részét nem dolgozták ki eléggé megbízhatóan, egy műszaki hiba miatt Lengren a múltban rekedt. Kénytelen volt tizenkilenc évet a korabeli Európában tölteni. Mivel előző, itteni életében amatőr festő volt, a huszonhatodik században a Callypso bolygón felfedezett genetikai mutánsokat és radioaktív sugárzástól genetikailag torzult embereket és ember-állat keverékeket, úgynevezett mixtánsokat festett. Alakjait fantasztikus környezetbe helyezte… A képeket eladta egy Hieronymus Bosch nevű korabeli festőnek, így tartotta fenn magát, míg sikerült a rendkívül kezdetleges viszonyok között beszereznie a gép megjavításához szükséges anyagokat, és készülékét kijavítva visszatérnie a jövőbe. Természetesen a hatóságok később büntetőjogilag felelősségre vonták és elítélték.

– És mit tud a másik esetről?

– Ezt 2997-ben követték el. Két kiskorú fiú egy időkutató intézetben, kihasználva a felnőttek figyelmetlenségét, egy szerkezet segítségével visszament a tizenötödik századba. Nem tudtak vagy nem is akartak visszajönni. Az idősebbik, Leonardo da Vinci néven, neves művész és feltaláló lett, a fiatalabbik, Melzi néven, előbb annak tanítványaként szerepelt, később – „Leonardo” halála után – népszerűsíteni próbálta barátja „találmányait”…

– Az időtörés jellege – az előbbi esettel ellentétben – itt tehát technikai volt? – kérdezte a főnök egy vizsgabiztos hanghordozásával.

– Feltétlenül. A két férfi olyan műszaki eszközöket tervezett, amelyeket az adott régi kor műszaki színvonalán nem lehetett megvalósítani. „Leonardo” – nyilván a jövőből magával vitt emlékezetéből – hordozható hidat, tankot, páncélhajót, repülőgépet, ejtőernyőt, ismétlőágyút, tengeralattjárót tervezett, plasztikus felülnézeti távlati térképeket rajzolt, ezenfelül leírta az eljövendő világháborúkat, a gyarmatosítást, a környezetszennyezést… És két aspektusra kell még felhívnom a figyelmet: „Leonardo” és „Melzi” nem is szándékoztak visszatérni a jövőbe, a mi korunkba. A saját természetes idejükbe… A másik dolog: míg a „Bosch-festmények” nem okoztak a maguk korában tudati elváltozásokat – a képek egyedülálló furcsasága csak jóval később tűnt fel az embereknek –, addig a „Leonardo-ügynek” még évszázadokkal később is nagy visszhangja volt. Az emberek még a huszadik, sőt a huszonharmadik században sem értették, hogyan láthatta előre az az ember a leendő műszaki találmányokat és azok működési elveit, egyéb „jövőbe látásairól” nem is beszélve…

– A huszadik századot említette – szakított félbe a főnök –, ugye, az az ön szakterülete?

– Igen. A huszadik század második fele és a huszonegyedik század eleje, a kétezerhuszas évekig – feleltem az igazságnak megfelelően.

– És földrajzilag, nyelvileg?

– Latin-Amerika és a spanyol nyelv. Ezt beszélték valaha az őseim, és én is jól ismerem.

– Remek.

A főnök most egy műanyag dossziét vett elő, egy pillanatig láthatóan latolgatta, hogy kinyissa-e a jelenlétemben, aztán döntött. Az asztalra tette és szétnyitotta:

– Most jól figyeljen, felügyelő. Sokáig haboztunk, kire bízzuk ezt a feladatot.

Végül önre esett a választásunk.

A segédszemélyzet csupán két hallgatag férfiból állt. Egyetlen szót sem szóltak. Mi is hallgattunk. Annál is inkább, mert a titkos akciók célját illetően – gyanítom – még Gurov őrnagynak is csak halvány elképzelései lehettek. Viszont még idejében megkapta az utasításokat, hát nem kérdezősködött. Barax csak állt az egyik fal mellett és figyelte a készülődést.

Gurov emberei a daru segítségével sínre tették a szerkezetet, és kitolták a házikónak álcázott hangárból. A sínek a nyílt mező közepén hirtelen értek véget. Érkezésünk óta alig harminc perc telt el, amikor Gurov bejelentette, hogy a gép készen van.

– Jöjjön, egyeztessük az adatokat – mondta. Visszamentem vele a házba. Valahol madár kiáltott. Furcsa volt belegondolni, hogy ezt a békés tájat hamarosan itt kell hagynunk.

A szobában Gurov jókora színes térképet vett elő. A feliratokból rögtön láttam, hogy ez egy korabeli térkép fotómásolata. Az őrnagy komoran szólt:

– Tehát az első, mostani belépés kettős időpontja: 3044, tizenegyedik hónap tizedike és 1992 május huszonharmadika. Jól mondom, m-á-j-u-s? – betűzte a számára idegen szót.

– Jól mondja, régen így hívták az ötödik hónapot.

– Akkor folytassuk. – Gurov a jegyzeteibe pillantott. – Hosszas habozás után az elnökség úgy döntött, hogy a visszatérés időpontját előre nem tűzi ki. Engem úgy tájékoztattak, hogy ön kapcsolatot létesíthet onnan is…

– Jól tájékoztatták, őrnagy.

– Csak egy vagy két belépésről lehet szó, ne feledje el, felügyelő. Jó, ha ottani idő szerint legalább egy nappal korábban értesít bennünket.

Az ajkamba haraptam. A főnöktől tudtam, hogy az akció lebonyolítására maximum tíz-tizenöt nap áll rendelkezésünkre. Elég lesz ez?… Nem, még nem tudhattam.

– Majd meglátjuk. És mi van a földrajzi koordinátákkal? Könnyen azonosítható az a pont? – kérdeztem. Az őrnagy a térképre bökött:

– Itt van. Velem sem közölték, mi van ott. Csak annyit tudok, amit a térkép hátulján olvastam… Egy tizennegyedik században épült furcsa, lapos tetejű piramis. Egy még régebbi civilizáció vallásos jellegű építménye. A terület 1992-es közigazgatási központjától, a Bolivar nevű fővárostól huszonöt kilométerre keletre terül el, a neve San Fernando. Elég ennyi adat, felügyelő?

– Azt hiszem, elég – feleltem töprengve, bár ebben egyáltalán nem voltam biztos.

– Akkor fogja a ruhákat – a kezembe nyomott két csomagot. – Az egyik a magáé, a másik Baraxé. Méretre csináltattuk őket. Hitelesek, korabeli anyagból készültek, az akkori és ottani divat és klímaviszonyok szerint. Itt egy köteg papírpénz is, ezek is valódiak. Más expedíciók tagjai hozták őket a 1990-es évekből. Természetesen olyan bankjegyeket válogattunk ki, amelyek kibocsátási dátuma 1992 májusánál korábbi. No, és a személyazonossági dokumentumok. Szintén korabeli papírra nyomva, jó szakértők munkája. Nincs kérdése, felügyelő?

– Nincs. Mehetünk.

A ház előtt Barax várakozott. Kezébe nyomtam az egyik ruháscsomagot. A gép sötét korong volt a mezőn; baljósan csillantak a tolósínek. Gurov kitárta az ajtót, mi pedig lehajtott fejjel bemásztunk. Gyakran láttam már ilyen járműveket, hiszen nem először indultam hasonló „kirándulásra”. Igaz, az eddigi esetekben a tét sohasem volt ilyen nagy…

Baraxot sem érdekelte a dolog; gyorsan levetette az egyenruháját és felöltötte a durva tapintású nadrágot, inget.

– Az egyenruhájukat tegyék ezekbe a dobozokba – intett Gurov a sarokba.

Begomboltam az inget. Felvettem a zakót is, és zsebre vágtam a pénzköteget.

– Kössék be magukat az ülésbe – szólt Gurov komoran, és a műszerek fölé hajolt. – Tíz másodperc múlva indulunk.

A főnök az ablakhoz sétált. A törhetetlen üveg mögött napfényben fürdött a város. A Belvárosi Park kék színű tavai fölött halványan párásodott a levegő, az óriás szökőkút hófehér kúpját is jól lehetett látni.

– …Lipp Kilyos a neve. Negyvennyolc éves, történészkutató. Itt a háromdimenziós színes fényképe… ön persze majd kétsíkú, fekete-fehér változatot kap belőle, azt kell magával vinnie… Kilyos a dakari időkutató intézetben dolgozott, már huszonegy éve. A középkori egyeduralmi rendszerek specialistája volt, ebből a témából írta a diplomamunkáját is. Később publikált néhány tanulmányt a tizenkilencedik és huszadik század politikai rendszereiről. Felügyelő, tudja, mi az, hogy politika?

– Tudom, uram. Így hívták az általunk ma ős- és középkornak nevezett időkben, tehát az időszámítás előtti tizedik századtól az időszámítás kezdete utáni huszonkettedik századig terjedő szakaszban a különböző emberi érdekcsoportok egymással szemben végzett elméleti és gyakorlati tevékenységét – feleltem szabatosan, de kissé neheztelve. Majdnem azt mondhatnám: sértődötten. Nem szeretem, ha egészen ostobának néznek… De a főnök, úgy látszik, észre sem vette neheztelésemet. Töprengve folytatta:

– Így van… Nos, Kilyos egész életében a politika iránt érdeklődött. Több ízben kapott engedélyt passzív, kutató jellegű „belépésre”, ezek időtartama soha nem haladta meg a néhány órát. Senki sem gyanított semmit, akkor sem, amikor Kilyos eltűnt.

– Eltűnt? Lehetséges ez?

– Sajnos, igen – bólintott a főnök. – Természetesen ennek manapság több lehetősége van. Az eltűnni szándékozó személy elutazhat például a Naprendszer valamelyik bolygójára, a számtalan támaszpont egyikére. Beveheti magát valamelyik automatikus kozmometeorológiai reléállomásra egy-egy kisbolygón, vagy akár a Naprendszeren kívüli emberlakta kupolavárosokban is eltűnhet egy ideig… No és elbújhat a múltban is.

– De az időutazásra szolgáló gépek szigorú őrizet alatt állnak – vetettem ellene.

– Eddig mi is így hittük. De éppen a Kilyos-ügy döbbentett rá bennünket, hogy ezen a téren sincs minden rendben. Lipp Kilyos roppant nagy türelemmel várta ki az alkalmat. A számára egyetlen alkalmat… Törvényes és szabályos átlépési engedélyt kapott a huszadik század utolsó negyedébe. Ezen belül a pontos idő- és földrajzi koordinátákat ő maga határozhatta meg. Mint régi és tapasztalt kutatónak ezt senki sem tilthatta meg. A bajok akkor kezdődtek, amikor Kilyos átment a múltba és az időgépet onnan visszaküldte… üresen.

– Tehát szándékos szökésről van szó, amely után visszatérésre nem számíthatunk – mondtam. A főnök bólintott:

– Így értelmeztük mi is. De ekkor még az időtörés gyanúja nem merült fel. Az elmúlt századokban többször előfordult, hogy néhány romantikusabb hajlamú időkutató vagy történész „visszament” és ott töltött pár hetet vagy hónapot, hogy jobban megismerje a korabeli körülményeket. Volt köztük olyan is, aki üzenetet hagyott hátra, mikor és hová menjen érte egy gép, hogy visszahozhassák. Ám, mint köztudott, nagy ilyenkor az időtörés veszélye, ezért az efféle „kirándulásokat” szigorúan tiltja a 2812-es „időtörvény”. Akiket sikerült visszahozni a jelenkorba, azok meg is kapták érte a méltó büntetésüket.

– Minimum tíz év a Lakatlan Szigeten – mormoltam.

–… No, és akadtak olyanok is, akik otthagyták a fogukat – a régies, csak ősi filmekből ismert kifejezés nagyon természetesen hangzott a főnök szájából. Láttam a kezén a májfoltokat, és a nagyapám jutott eszembe, az öregebbik, aki csak tavalyelőtt halt meg. – Nem bírták ki a régi körülményeket, a rossz egészségügyi viszonyokat, vagy egyszerűen a helyi és időbeli körülmények nem kielégítő ismerete okozta a halálukat. Hiszen ön is tudja, felügyelő, micsoda vad korszakok voltak azok, napirenden a szándékos emberölések, háborúk, balesetek…

Elhallgatott. Nem tudtam, mit mondjak. Hát én is hallgattam. A szobában csend volt. Aztán a főnök felsóhajtott:

– Kilyos esetében még rosszabb a helyzet. Hetekig kutattak utána, míg kiderült, mit tett. Az illetékesek eleinte nem nyugtalankodtak különösebben. Azt hitték, ismét egy történész kirándulásáról van szó. Remélték, hogy csupán a kíváncsiság vitte Kilyost hátra az „időbe”… Ám egy hónappal később kiderült, hogy a férfi a távozása előtt az egyik műszaki információtárban emlékezőkristályokról régies mikrofilmekre fotóztatta több műszaki találmány pontos leírását és gyakorlati előállításának teljes technológiai folyamatát…

– Milyen találmányokról van szó?

– Többek között a Kalten-féle akaratátviteli készülékről.

– A Voltranszról? – jajdultam fel. – Hiszen azt csak a huszonharmadik század elején találták fel!

– Pontosak az értesülései, Roy. – a főnök gondterhelten nézett maga elé. – Kilyos a gép legegyszerűbb változatának leírását vitte magával a múltba. De mivel csaknem háromszáz évvel megelőzte vele a kort, amelybe érkezett, hát az a gép is félelmetes fegyver lehet a kezében.

– Ha sikerült már elkészítenie – vetettem közbe, reménykedve. A főnök a szemembe nézett, aztán legyintett:

– Szakértőink számba vették Kilyos huszadik századi lehetőségeit, és úgy vélik: már elkészülhetett a készülék első példányával. Ha pedig úgy hozza a kedve, hát később akár több hasonló példányt is építhet.

– Mikor ment át?

– Két hónappal ezelőtt.

– Nem kerestették? Hiszen az ő időtörése súlyosabb következményekkel járhat, mint bármelyik előbbi eset!…

– Így van, felügyelő. Elképzelheti, hogy kerestettük. De Kilyos nagyon ravasz ellenfélnek bizonyult. Az időkutatásban töltött évtizedek alatt remekül kiismerte egyrészt az általa választott kor viszonyait, másrészt a mi szokásainkat. Pontosan tudta hát, hogy eltűnése után a galaktikus rendőrség idő-osztálya mikor és hogyan fog hozzá a nyomozáshoz. Ennek megfelelően választott taktikát… Tudjuk, hogy kiválóan elsajátította a spanyol nyelv huszadik századi változatát. Manilában lépett át a múltba. Összevetettük a tényeket. Az 1990-es években azt a vidéket Fülöp-szigeteknek nevezték, és az egyik arrafelé beszélt nyelv a spanyol volt. Meg voltunk győződve arról, hogy Kilyos a szigetek egyikén bujkál. Visszaküldtük hát ügynökeinket arra a földrajzi területre. Két hétig kutattak utána, sikertelenül. Nem akadtak a nyomára. Akkor már sejtettük, hogy a manilai „belépés” csupán megtévesztő akció volt, Kilyost ugyanabban az időben, ugyanazon a nyelvterületen, de más földrajzi koordinátákon kell keresni. Mivel a huszadik században használatos háromezer nyelv közül csak a spanyolt ismerte a szökevény, hát a további kutatást a korabeli nyelvterületen folytatták.

– Ez legalább húsz-huszonöt akkori országot jelent. Tehát közben múlott az értékes idő – mormoltam.

– Múlott, mert Kilyos nagyon ravasz ellenfélnek bizonyult, és igyekezett eltörölni maga után a nyomokat. Roy, fogalma sem lehet róla, milyen nehéz dolguk volt a nyomozóknak. Olvastam a jelentéseiket, néha a hajam is égnek állt, igen tanulságos kalandjaik voltak… Szóval, újabb tíz napot vesztettek az egykori Spanyolországban. Fellelték ugyan Kilyos nyomát, de az Latin-Amerikába vezetett. Kétszer annyi embert dobtunk át a huszadik századba, és végre a múlt héten sikerült úgy-ahogy lokalizálni azt a bűnözőt.

– Nyilván az a feladatom, hogy utánamenjek – szakítottam félbe tiszteletlenül. – De miért éppen én?

– Mert ezúttal különleges feladatról van szó, amit felkészületlen, csak szaglászni képes nyomozókra nem bízhatunk. Kilyos esetében nem egy kíváncsi, naiv, magáról megfeledkezett tudósról van szó, nem egy szórakozott professzorról, hanem, miként az imént céloztam rá: egy bűnözőről. Feltehető, hogy Lipp Kilyos a múltban akar karriert csinálni. Ismeri ezt a szót, felügyelő?

– Igen.

– Nos, Kilyos itt és ma, 3044-ben egy senki volt. Egy a tízezer időkutató történész közül, soha semmilyen felfedezéssel, találmánnyal, új elmélettel nem lépett a nyilvánosság elé. Kollégái, akik jól ismerték, ambícióktól fűtött, de közepes tehetségű és tulajdonképpen érdektelen, szürke embernek tartották. A galaktikus rendőrség pszichológusai utólag összevetették az összes lélektani és egyéb adatot, amit csak fellelhettek róla. Egybehangzóan úgy vélik: Kilyos most a múltban próbál feltörni, az élre kerülni. Ami persze könnyen sikerülhet is neki, sajnos, hiszen az akkori emberek társadalmában hatalmas előnnyel indul a tudásával és a Voltransz-géppel, valamint a közeljövő eseményeinek ismeretében… A műszaki lehetőségei messze megelőzik a korabeli emberek képességeit.

– Időtörése veszélyessé válhat. Hol van most?

– Megkapja majd a koordinátákat, felügyelő. Nyomozóink egyelőre csak a várost azonosították. Több különböző jel mutat arra, hogy Kilyos odaköltözött. Ennyi pillanatnyilag elég is. Az akció veszélyes lesz, Roy, hiszen az elnökség értékelése szerint első fokú időtörés történt. Vagyis a legsúlyosabb ilyen természetű eset az időutazások megvalósítása és időrendőrségünk fennállása óta.

– Az akcióban meddig mehetek el, hol a határ? – kérdeztem, és kissé kiszáradt a szám. Elsőfokú időtörés?… Végre egy nekem való feladat. Jobb, mint hónapszám itt tespedni a központban és a tévét bámulni.

– A GALPOL tisztjeinek csak a legvégső esetben szabad gyilkolniuk – mondta a főnök lassan. – Az elnökség a tegnapi titkos tanácsülésen úgy döntött, hogy önt felruházza ezzel a joggal. Ami természetesen kizárólag Lipp Kilyos személyére érvényes. Őrá is csak akkor vonatkozhat, ha semmiféle – érti, felügyelő? – ha semmiféle más módon nem tudják visszahozni a jelenidőbe. Akkor… megölheti.

Behunytam a szememet. Gyilkolni? A szó idegen volt. Atavisztikus, ősi, kegyetlen. Misztikus. Képes lennék-e rá?… A tett technikai kivitelezésének különféle módjaira megtanítottak bennünket annak idején. De még nem hallottam, hogy közülünk bárki is…

– Persze, jobban örülnék, ha élve és épségben visszahozná Kilyost, hogy itt nyerje el méltó büntetését – tette hozzá a főnök. Aztán megint hallgattunk egy sort.

– A beavatkozásom esetleg olyan méreteket ölthet, hogy az maga is másodfokú vagy harmadfokú időtörésnek számít majd – jegyeztem meg óvatosan.

– Ezzel tisztában vagyunk. De vállalnunk kell a kockázatot, mert Kilyos további zavartalan tevékenysége még súlyosabb helyzetet idézhet elő. Felügyelő! – állt fel hirtelen a főnök, mire én is felugrottam. – Az elnökség úgy döntött, hogy ön szabad kezet kap. Amit a helyszínen jónak lát, azt teheti az ügy érdekében. De ettől függetlenül örülnék, ha menet közben is tájékoztatna az akcióról.

– Időtelefon? – kérdeztem. Hiszen ennek használatát eddig csak nagyon ritkán engedélyezték.

– Ez kivételes helyzet, Roy. Egy elektronikusan titkosított berendezés révén csak velem áll majd kapcsolatban.

Éreztem a pillanat jelentőségét. A torkom kissé elszorult. Már csak egy dolgot kellett megbeszélnünk. A főnök is erre gondolt:

– Kiket visz magával, Roy? A GALPOL teljes személyzeti állománya a rendelkezésére áll. Válassza ki a legjobb embereket.

Mélyet lélegeztem. Hiába no, ezt meg kell neki mondanom… – futott át fejemen a gondolat.

– Uram, úgy vélem, a sok bába között elvész a gyerek. – láttam a zöld szemén, hogy tetszik neki a mondás. Nem volt ellenére, hogy én is régi nyelvi fordulatokat használok. Különben is, a testületnél mindenki tudta, hogy a főnök az űrköveken kívül legszívesebben régi nyelvi fordulatokat, kiszólásokat, közmondásokat „gyűjt”.

Erre gondolhatott ő is, mert közbeszólt:

– Ha ilyeneket hall, vésse az agyába, és majd mesélje el őket nekem. Gyűjtöm az efféléket.

– Igyekszem majd, uram. Ami pedig az ügyet illeti: ismerem a huszadik századot és tudom, egy vagy két személy többre megy, mint egy egész csapat ügynök… Hiszen el kell rejtőznünk a tömegben. Kerülnünk kell a feltűnést.

– Lehet, hogy igaza van. Az akció végrehajtása a maga dolga, hát a stratégiát is ön dolgozza ki. Kit visz magával?

– Úgy gondolom, hogy csak Baraxot.

– Baraxot? – a főnök szemöldöke felszaladt a homlokára, aztán éppen ilyen gyorsan visszatért eredeti helyére. Lehet, hogy erre a válaszra számított, mert enyhültebben folytatta. – Tudom, milyen különleges szálak fűzik önöket egymáshoz, felügyelő. Rendben van, vigye magával.

– Köszönöm.

– És sok szerencsét, Roy.

– Azt hiszem, szerencsére nagy szükségünk lesz, uram.

2.

Leugrottunk a mezőre. Gurov lebegésben tartotta a gépet, csend volt. A gravitációs hajtómű hangtalanul dolgozott.

A csillagok fénye halványabbnak tűnt. De nem volt időm nézegetni őket, térdig merültünk a fűbe, a lábam alá kellett néznem. Gurov kiszólt az ajtón:

– A legközelebbi városka tizenegy kilométerre, nyugatra van. Itt nem messze találnak egy utat, ha szükségük lenne rá… És ne felejtsen el értesíteni a belépés időpontjáról, Medina!

– Nem felejtem el – intettem. Gurov becsukta a kijárati nyílást. Alig léptem odébb, a jármű felemelkedett a levegőbe. A félhomályban nem sokáig láthattuk lapos koronghoz hasonló testét. Eltávolodva tőlünk egyszer csak remegni kezdtek a kontúrjai, majd szétfolyt a levegőben, eltűnt. Gurov átlépte a limes temporit, az időhatárt, és vele együtt a teret is.

Beleszagoltam a levegőbe. A gyepnek egészen más illata volt, mint ugyanezen a helyen – ezerötvenkét évvel később.

– Mit szólsz a fű szagához? – kérdeztem.

Barax a környéket kémlelte. Tudtam, hogy igénybe vette infravörös éjjeli nézőkéjét is. Semmi nyugtalanítót nem láthatott, mert így válaszolt:

– Semmilyen, emberre káros gázkeveréket nem tapasztalok.

– A fenébe is, nem gázokról van szó – mérgelődtem, de eszembe jutott, meddő vita lenne ez. Baraxszal aligha lehet olyan költői dolgokról tárgyalni, mint a fű vagy a virágok illata.

– Hogyan közelítsük meg a célt? – kérdezte a társam.

Belőlem még nem múlott el az illatok miatt rám tört költőies hangulat:

– Szép ez az éjszaka, és az az egy órácska, amit megtakaríthatnánk, úgysem sokat számít. Menjünk inkább gyalog.

Elindultunk észak felé, aztán nyugatra fordultunk. A mezőn elég sötét volt, lassan haladtunk. Hamarosan elértük a Gurov által említett utat, és ott végre jobban láttunk. Az út szürke szalagja világosabb volt a környéknél. Lépteink kopogtak a néptelen vidéken. Itt most nem kiabáltak a madarak. Erdőt sem láttam, bár lehet, hogy távolabb a dombokon fák is nőttek. Gurov térképén dombokat láttam.

Szótlanul mentünk vagy húsz percig, aztán megszólalt Barax:

– Szerinted milyen esélyei vannak Kilyosnak?

– Inkább azt kérdezd, nekünk mekkorák az esélyeink arra, hogy megtaláljuk, elkapjuk, és visszavigyük – feleltem aggódva. Magam sem tudom, miért, de némi nyugtalanság költözött belém. Az éjszaka – ez a múltbéli éjszaka – ismeretlen veszélyeket rejthetett. Szerencsére mindez röpke, pillanatnyi hangulat volt csupán, hamar elmúlott.

Fél órával később fényeket pillantottunk meg. Helyi idő szerint hajnali négy óra lehetett. Fehér falú házak tűntek fel az út mellett. Egy falu volt – óvatosan közeledtünk. A házak között nem láttunk embereket. Ám a központi kis térség előtt, ahol egy tornyos ház emelkedett, lámpafénynél néhány férfi üldögélt a fal tövében.

Tudtam, hogy a tornyos épületet „templomnak” nevezik.

– Menjünk oda hozzájuk – javasoltam.

Barax – éreztem – nem lelkesedett az ötletért, de engedelmesen követett. Nem tehetett mást, én voltam kis expedíciónk parancsnoka.

Lépteink neszére a férfiak felálltak, és nyugtalanul figyeltek. A lámpák fényébe érve begomboltam zakómat és igyekeztem nyájasan mosolyogni:

– Jó reggelt, emberek!

Ezek voltak első szavaim 1992-ben. Különféle feladatok elvégzésére többször jártam már a múltban, javarészt spanyol nyelvterületen, de 1992-ben még nem voltam. Igaz, első pillantásra ez a kor sem különbözött az ötvenes és a hetvenes évektől, amelyeket már ismertem tapasztalatból.

– Jó reggelt – mormolták amazok kelletlenül, bizalmatlanul. Sötét szempárok pihentek arcunkon, ruhánkon. Igyekeztem fesztelenül, természetesen viselkedni.

– Elromlott az autónk, néhány kilométerre innen… Külföldiek vagyunk. – ezzel egyben megmagyaráztam nyilván nem tökéletes kiejtésemet is. – Szeretnénk eljutni Bolivarba. Vagy legalább valamilyen kisebb városba, ha van ilyen a környéken.

Hallgattak.

– Ha lehetne egy kocsit bérelni… – folytattam, de akkor eszembe jutott a pénzköteg, amit Gurov adott, és gyorsan hozzátettem: – Természetesen jól megfizetnénk.

A férfiak összenéztek, egyikük megszólalt:

– Hát, megpróbáljuk elintézni. Várjanak itt, señores.

Elmentek, mindnyájan együtt, ugyanabba az irányba. Barax hallgatott, én sem szóltam. Az üvegbe zárt villanylámpa rezzenéstelen, sárga fényt árasztott. Kelet felől még alig észrevehetően terjedt a homályos, szürke fény az égbolton. Hajnalodott.

Aztán néhány hangos szót hallottunk a házak közti sötétségből, majd hirtelen négy egyforma ruhás, bajuszos férfi bukkant fel. Mielőtt mozdulhattunk volna, körülfogtak bennünket. Azonnal láttuk, hogy nem az előbbi parasztok tértek vissza. Ezek háromszög alakú, fekete dobozt viseltek az övükön, jobboldalt. „Fegyveresek” – futott át az agyamon, és megértettem, hogy egyforma öltözetük: egyenruha. Vagyis a férfiak valamilyen fegyveres testülethez tartoznak.

– Álljanak a falhoz és ne mozduljanak! – kiáltotta egyikük. Eszünkbe sem jutott mozdulni. De a falhoz sem álltunk. Az a férfi, amelyik kiáltott, elém lépett:

– Nem hallotta a parancsot?

– Ön parancsolgat nekem? – csodálkoztam. Hiába no, az ember akkor sem tudja magát átállítani percek alatt, ha ez a szakmája és jól ismeri a korok közti különbségeket. Túl sokáig voltam a valódi időmben, és most a régi kor viszonyaihoz nem tudtam azonnal alkalmazkodni. Másodperceken belül meggyőződhettem róla, hogy mennyire fontos a gyors „átállás”.

Mert akkor valami történt.

Később, ha visszagondoltam arra a percre, először mindig a térdemből felkúszó, jeges csodálkozásra emlékeztem. A zsigereimbe, a mellkasomba álló görcsre.

Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy ilyesmi megtörténhet. Hogy éppen velem esett meg…

Az a férfi megütött.

Tenyerével az arcomba csapott. Meginogtam – de nem az ütéstől. Bambán álltam a másodperc törtrészéig – még mindig nem értettem, mi történt. A kor, amelyben éltem, rég nem ismerte már ezt a dolgot. Századok telhettek el, és soha ember nem emelt kezet emberre…

De az események szédületes gyorsasággal peregtek tovább. Barax az ütést látva késedelem nélkül cselekedett. Hiszen az ő feladata volt, hogy engem megvédjen. Ezt sulykolták belé a GALPOL-nál… Két test zuhant a földre, Barax máris a harmadikhoz ugrott. Én végre magamhoz tértem, megragadtam a férfit, aki megütött, és „otthon” ezerszer gyakorolt csellel dobtam testét a földre. Nem vigyáztam kellőképpen, a feje előbb koppant a kövezetre, mint teste többi része… Elájult.

Csak akkor jutott eszembe, hogy kényelmesebb és számomra veszélytelenebb módon is elkábíthattam volna. De úgy látszik, az ütés bennem is ősi ösztönöket szabadított fel, amelyek létéről talán nem is tudtam. Saját kezemmel, saját testem erejével akartam visszaadni az ütést…

Barax közben elkábította a harmadikat is, mielőtt az előránthatta volna a fegyverét. Fellélegeztem, de még mindig értetlenül álltam.

– Mennydörgős mennykő! – kiáltotta Barax kedvenc szólásmondását, amit mellesleg tőlem tanult el. – Mi volt ez?…

– Tudja a fene – feleltem ostobán. – Megáll az ész!