Paul Hollander

Marx és a Korán

Válogatott tanulmányok

Budapest, 2024

Fordította Vincze Máté

A tanulmányokat válogatta Békés Márton

Szerkesztette Balogh Gábor

Az idézetek magyar nyelvű forrásait az eredetivel összevetette
Farkas Sebestyén Lőrinc

Borítóterv Pella Cintia Petra

Korrektor Lantos Júlia

©Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Alapítvány, 2024
Felelős kiadó az Alapítvány főigazgatója

ISBN 978-615-6200-68-6

EPUB ElektroPress

Előszó

A budapesti zsidó családba született Paul Hollander élete kísértetiesen hasonlít annak a több százezer magyar honfitársunknak a történetéhez, akik viharos és vérgőzös huszadik századi történelmünk miatt kényszerültek elhagyni szeretett hazájukat, hogy aztán máshol kamatoztathassák azt a szorgalmat, azt a leleményességet és azt a különleges észjárást, amely csakis ránk, magyarokra jellemző. Nem véletlen, hogy az atombomba fejlesztésében tevékenyen részt vevő magyar tudósokról az a hír járta, hogy nem is emberi lények, hanem egyenesen marslakók, amire fura nevük (Teller Ede monogramja E.T., vagyis földönkívüli), fura nyelvük és fura észjárásuk is csak ráerősített.

Ennek a szélnek eresztett nemzedéknek volt oszlopos tagja Hollander Pál is, aki mindössze 12 éves korában volt szem- és fültanúja a náci nyilasok tombolásának, hogy aztán a megváltó képében tetszelgő kommunisták őt és egész családját osztályidegennek nyilvánítva kitelepítsék a fővárosból. Végül – 200 000 honfitársához hasonlóan – az 1956-os forradalom és szabadságharc vérbe fojtása volt az a pont, amikor eldöntötte: elhagyja Magyarországot, hogy először Angliában, majd az Egyesült Államokban találjon otthonra. Noha a nyilasok alatt ő és családja is közvetlen életveszélynek volt kitéve, mégis a kommunista Magyarországon szerzett tapasztalatai voltak azok, amelyek nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy a szovjet típusú rezsimekkel és ideológiai legitimációjukkal foglalkozzon. Ugyanis hiába sikerült kiszabadulnia a diktatúra fojtogató szorításából, döbbenten tapasztalta, hogy amíg a nyugati világban a nácizmus ügye mind erkölcsi, mind szellemi és történelmi vonatkozásban a helyére került – nagyon helyesen –, addig a kommunista rendszerekről, a kommunizmus ideológiai természetéről folytatott vita nemhogy lezárult volna, sőt. Legitim ideológiának számított. Embertelen bűneinek napirendre tűzése süket fülekre és hideg közönyre talált a nyugati értelmiségi körökben. Lenin „hasznos idiótái” döbbenetes áltudatlanságról tettek tanúbizonyságot a kommunizmus valódi arcát illetően, sőt szinte feltétel nélküli szimpátiát tanúsítottak a huszadik század egyik legkegyetlenebb diktatúrájával szemben. A nyugati értelmiségi körökben megbúvó baloldaliság azonban nemhogy eltántorította, hanem egyenesen motiválta Paul Hollandert, aki egész életét annak szentelte, hogy kimerítő alapossággal mutassa be a kommunizmus valódi arcát, tükröt tartva ezzel a kommunizmus iránt romantikus érzelmeket tápláló értelmiségiek elé is.

Hollander szenvedélyes antikommunista volt, aki mindkét totális diktatúrát a saját bőrén tapasztalta meg. Éppen ezért soha nem törődött bele abba, hogy különbséget tegyenek hóhér és hóhér között. Nem tűrte, hogy felmentést adjanak a kommunista bűnözőknek. Hogy eltagadják bűntetteiket, mentségeket keressenek rájuk, vagy ki akarják magyarázni azokat.

Sokat köszönhetünk neki.

Fekete Rajmund

Bevezető

Az itt kifejtettek értelmezéséhez fontos adalék, hogy Magyarországon születtem, és itt laktam 1956. november 19-ig. 1956. november vége és 1959 nyara között Angliában, 1959-től pedig az Egyesült Államokban éltem, ezekben az években minden olvasmányom, írásom, gondolatom és publikációm angol nyelvű volt.

Ezért különösen örömteli számomra, hogy néhány rövidebb írásom most magyarul is megjelenik. Ezek az esszék a teljes tudományos munkásságomat felölelik: a legrégebbi még az 1963-as doktori disszertációmra épül és 1966-ban jelent meg, a legújabb pedig 2016-ban. E cikkek jól reprezentálják főbb érdeklődési területeimet és gondolataimat. Ha nem is határozták meg, erősen befolyásolták és alakították ezeket a személyes élményeim, amelyeket Magyarországon felnőve és élve, majd távozásom után szereztem. Így érdekes lehet az olvasók számára életrajzom néhány meghatározó eleme.

Budapesten születtem, és gyerekkoromban, 1944 tavasza és októbere között egy csillagos ház lakójaként tapasztaltam meg a zsidóüldözést. Miután októberben német segítséggel a nácibarát Nyilaskeresztes Párt hatalomra jutott, és nyilvánvalóvá tette, hogy gettóba kényszeríti a zsidókat, családommal, úgymond, inkognitóba vonultunk. Hamis igazolványokkal egy szállodába költöztünk, azt állítva, hogy a szovjet csapatok elől menekülő erdélyiek vagyunk. Ha lebukunk – miután nem vonultunk be a gettóba –, agyonlőttek volna minket.¹

A felszabadulás után, 1945 januárjának közepétől a Madách Gimnáziumba jártam, 1951-ben érettségiztem. Néhány héttel később családommal együtt kitelepítettek egy, az ország keleti részén kényszerlakhelyként kijelölt faluba. Azon tízezrek közé tartoztunk, akiket a hatóságok politikailag megbízhatatlannak vagy osztályidegennek nyilvánítottak.² A mi esetünkben ezt az anyai nagyapám korábbi társadalmi státusza alapozta meg, aki 1945 előtt sikeres üzletember, kapitalista volt. Nagyapám velünk élt együtt. 1945 után minden vagyonát államosították.

Már két éve éltünk a faluban, amikor behívót kaptam egy kényszermunkára felállított katonai zászlóaljba. Ezeket a politikailag megbízhatatlanoknak tartották fenn, hiszen ők nem kaphattak katonai kiképzést.

Dolgoztam északon, Rétság mellett egy katonai bázis építkezésén, Budapest egy erdős külterületén (Csillebércnél) a magyar nukleáris kutatóközpont (Központi Fizikai Kutató Intézet) építésén, végül egy állami gazdaság létrehozásán a Hortobágyon. Amikor az építő zászlóaljakat 1954 végén megszüntették, katonaéveim hátralévő részét sorkatonaként töltöttem.

Összesen 25 hónap szolgálat után, 1955 tavaszán szereltem le, majd építőipari segédmunkásként találtam munkát Budapesten. Azért választottam ezt, mert így a fővárosban élhettem. Az építőiparban munkaerőhiány volt, ezért a munkásoknak engedélyezték, hogy Budapesten élhessenek.

Még katona voltam, amikor a vidékre kitelepítetteknek (a mi családunknak is) engedélyezték, hogy elköltözzenek, ám Budapestre nem térhettek vissza. A többi kitelepítetthez hasonlóan családomnak is különleges engedély kellett ahhoz, hogy a fővárosban lakhassanak.

Egy éve dolgoztam az építőiparban, amikor – nagyjából két hónappal az 1956-os forradalom és szabadságharc október 23-i kitörése előtt – jelentkeztem egy nagy gyár tanfolyamára, amely alig két év alatt érettségizetteket képzett ki finommechanikai munkásnak. A szabadságharc leverése után, még a határok lezárása előtt Ausztriába menekültem mintegy 200 000 honfitársammal egyetemben.

Amikor elhatároztam, hogy elhagyom Magyarországot, nem volt semmilyen akadémiai vagy más karriertervem, szakmai aspirációm. Mindössze arra vágytam, hogy elmeneküljek egy elnyomó politikai rendszerből, és egy nyugati országban: az Egyesült Államokban, Kanadában vagy Nagy-Britanniában élhessek, mivel valamicskét beszéltem már angolul. Ausztriában tudtam meg, hogy a brit egyetemek szövetsége 300 magyar menekült diák oktatását finanszírozza. Beválogattak a programba, és 1957 januárjában szociológushallgatóként a London School of Economics and Political Science (a továbbiakban: LSE) diákja lettem.

A szociológiát szinte véletlenül választottam. Londonban elém tették az LSE különböző képzéseiről, köztük a szociológia szakról szóló prospektusát, amely a kötelező olvasmányokat is tartalmazta. Ezeket érdekesnek találtam, így eldöntöttem, hogy szociológus leszek, noha halvány sejtelmem sem volt arról, hogy milyen munkát találok ilyen képesítéssel. Választhattam volna a politikatudományt, történelmet, társadalompszichológiát vagy az antropológiát, mivel inkább a humán tárgyakra irányult az érdeklődésem. Magyarországon irodalmi karriert szerettem volna befutni, ennek megfelelően orosz–magyar irodalom szakra jelentkeztem. Abban az időben szociológiát, antropológiát és pszichológiát nem oktattak a magyarországi egyetemeken. Az LSE-n végeztem 1959-ben szociológia alapszakon, majd ugyanebben az évben az Egyesült Államokban folytattam a tanulmányaimat. 1963-ban szereztem doktori (PhD) fokozatot a Princeton Egyetemen szociológiából. 1963 és 1968 között kezdő oktatóként dolgoztam a Harvard Egyetemen. Az akadémiai karrierem a Massachusettsi Egyetemen folytatódott Amherstben, ahol 1968 és 2000 között oktattam szociológiát.

Az általam vezetett két kurzus és az írásaim egyaránt tükrözik érdeklődésemet és kutatási területemet. Beleértve a kommunista rendszerek (különösen a szovjet típusúak) eredetét és fennmaradását (később a bukásukat); a totalitarizmus, a politikai szélsőségek, a politikai erőszak és a propaganda témakörét. Később a modernitás problémáival és a nyugati értelmiség politikai–kulturális szerepével is foglalkoztam, tehát azokkal a politikai állásfoglalásokkal és tévhitekkel, amelyek a nyugati értelmiségi elit idealizmusában gyökereznek. Mind az irodalom, mind pedig a politikai szociológia iránti érdeklődésemet kifejezésre juttattam a szovjet és magyar szocialista–realista regényeket elemző Az új embertípus és az ellenségei: elemzés a jó és rossz megszemélyesítésének sztálinista koncepciójáról című doktori disszertációmban. Oktatóként kurzusokat tartottam a szovjet társadalom, politikai szociológia, az irodalom és a tömegkultúra szociológiája, a bűnözés és a deviancia témaköreiben, valamint szemináriumot tartottam az eszmék és az értelmiség szociológiájáról.

A legjelentősebb publikációim közé tartoznak: Soviet and American Society: A Comparison (1978), Political Pilgrims: Travels of Western Intellectuals to the Soviet Union, China, and Cuba 1928–1979 (1981)³, Anti-Americanism: Irrational and Rational (1992), Political Will and Personal Belief: The Decline and Fall of Soviet Communism (1999), The End of Commitment: Intellectuals, Revolutionaries and Political Morality (2006), valamint a From Benito Mussolini to Hugo Chavez: Intellectuals and a Century of Political Hero Worship (2016) című munkám. Több kötetet szerkesztettem a kommunista rendszerek elnyomó természete, az amerikaellenesség és a politikai erőszak legitimációjának témakörében.

Politikai nézeteim a konzervatívtól (vagy neokonzervatívtól) a liberálisig terjednek a konkrét kérdések, problémák tekintetében. Liberálisként elfogadom az adófizetés szükségességét, támogatom az extrém társadalmi egyenlőtlenségek csökkentésére irányuló kísérleteket, helyeslem a születésszabályozást (az abortuszt is), az állam és az egyház szétválasztását, markáns véleményem van a természetvédelem szükségességéről és fontosságáról, a kormányzat és az egyén szintjén is. Nem hiszem, hogy a szabadpiac megoldja az összes társadalmi és gazdasági problémát, és – mivel éltem kommunista, illetve államszocialista rendszerben – azt sem hiszem, hogy a magántulajdon megszüntetése a termelésben a jólétet, a társadalmi igazságosságot és a közösség új minőségét teremtené meg.

Konzervatívként nagyon szkeptikus vagyok az emberi természet radikális megváltoztatására irányuló erőfeszítések, a XX. századi totalitárius rendszerek gyakorlata és elvei alapján álló intolerancia szélsőségekben és politikai elnyomásban kicsúcsosodó utópisztikus célra törekvését illetően. Szintén kritikus vagyok az utóbbi évtizedekben divatossá vált, a nyugati társadalmakban és a felsőoktatásban nagy befolyást élvező morális, kulturális és esztétikai relativizmust illetően (ideértve a posztmodernizmust és a multikulturalizmust).

Abban hiszek, hogy az egyén valamelyest irányítja az életét, hogy a társadalmi, politikai és kulturális determinizmusnak vannak határai. Mindezek nem szolgálnak magyarázatul, még kevésbé igazolásul mindenre, különösen az amorális, embertelen, fanatikus attitűdre és cselekedetekre.

Nem hiszem továbbá, hogy mindannyian egyenlőnek születtünk, és ne korlátozna bennünket a fizikai, társadalmi, kulturális és politikai környezetünk, valamint biológiai örökségünk.

Hiszem ugyanakkor, hogy gyakran közeli a kapcsolat a meggyőződés és a viselkedés, a politikai eszmék, mozgalmak és rendszerek között, és hogy az idealizmus gyakran intoleranciává és tudatosan gyakorolt destruktív politikává torzulhat.

Úgy vélem, a politikai rendszerek és a politikai moralitás értékeléséhez az eszközök és a célok kapcsolatának feltárása adhat fogódzót.

A különböző politikai–társadalmi rendszerekben és a változatos történelmi események során szerzett tapasztalataim hozzájárultak a fent kifejtett meggyőződéseimhez, s ugyancsak ez magyarázza munkásságom összehasonlító jellegét. Identitástudatom határait már nehezebb lenne körvonalazni, mivel az egyaránt mutat zsidó, magyar és amerikai hatásokat. Néha kísértést érzek, hogy magamévá tegyem (a Sztálin-kortárs szovjet ideológus) Andrej Zsdanov „gyökértelen kozmopolita” fogalmát, amelyet olyan szovjet írók és művészek kritizálására használt, akik a nyugati kultúra és eszmék iránti elköteleződésükben nem áldoztak eleget a szovjet rendszerért. Ha és amennyiben én valóban egy „gyökértelen kozmopolita” vagyok, ez egyszerre jelenti azt, hogy nagyon is otthon érzem magam egy New England-i kisvárosban, miképpen azt is, hogy mélyen tisztelem a nyugati kultúrát és politikai értékeket, illetve az általam ismert amerikaiak nagylelkűségét és idealizmusát.

Tudatában maradok identitásom zsidó és magyar társadalmi és kulturális gyökereinek, alkotóelemeinek, amelyek tovább színezik a szemléletemet és személyiségemet, valamint olyan módon befolyásolják az életemet, amit nehéz lenne összegezni és kifejezni.

Paul Hollander

Northampton (Massachusetts állam), 2016. ősz–tél

1 A budapesti gettó területét csak később, a nyilas hatalomátvételt követően jelölték ki egy 1944. november 29-én kiadott belügyminiszteri rendelettel. (A szerk.)

2 1951 májusa és júliusa között csak Budapestről közel 15 000 főt telepítettek ki Békés, Heves, Hajdú-Bihar és Szolnok megyei falvakban kijelölt kényszerlakhelyekre. (A szerk.)

3 A kötet magyar kiadása 1996-ban jelent meg Politikai zarándokok. Nyugati értelmiségiek utazásai a Szovjetunióba, Kínába és Kubába 1928–1971 címmel a Cserépfalvi Könyvkiadó gondozásában. (A szerk.)

A GONOSZ
BANALITÁSA

Magyarországon felnőni

Kapcsolódási pontok életem és munkáim között⁴

Sokat töprengtem azon, vajon az életkörülményeim mennyiben befolyásolták pályaválasztásomat. Azon is el-elméláztam, hogy szociológusként milyen tényezők alakíthatták szakmai érdeklődésemet. Bár az effajta elmélkedések többnyire meddőnek bizonyulnak, mégis nehéz elkerülni őket. Én ugyanis eleve kevesebb dolgot fogadtam el magától értetődőnek, mint azok, akik egész életüket ugyanabban a társadalomban élik le, amelyben megszülettek. Ami azt illeti, két könyvemben is tetten értem magam, hogy életrajzi elemeket szőttem a szövegbe.⁵ De mindkét esetben tájékoztattam erről az olvasót, hogy maga is képes legyen megítélni a művemet alakító hatások egyikét-másikát.

Egy dolog világos: nem azért választottam a szociológiát hivatásul, hogy ezzel egy régen dédelgetett vágyat váltsak valóra, és nem is arról van szó, hogy erre kötelességtudóan készültem volna. Arról, hogy ilyen szak egyáltalán létezik, nem sokkal azelőtt értesültem, hogy érett huszonnégy évesként beiratkoztam a London School of Economics (LSE) szociológus képzésére. Magyarországon, ahol felnőttem, nem létezett ilyen szak, a szociológiára leginkább emlékeztető diszciplínát – amely „társadalomtudomány” címen a „társadalom tudományát” jelentette – beárnyékolta a marxizmus–leninizmus hivatalos irányzatával való kapcsolat. Amit Magyarországon társadalomtudománynak neveztek, egyfajta emelkedettebb „agitprop” volt, így elválaszthatatlanul összeforrt a lakosságnak szóló ideológiai útmutatással, a politikai rendszer legitimációjával. Nem igazán vágytam rá, hogy effajta tudományokban jártasságra vagy akár diplomára tegyek szert, mi több, az sem valószínű, hogy a hatóságok alkalmasnak találtak volna erre a hivatásra. Politikai megbízhatóságom ugyanis igencsak kérdéses volt. Erre a későbbiekben még visszatérek.

1956 végén, röviddel azt követően, hogy Angliába érkeztem, kezembe adták a London School of Economics tájékoztató füzetét, amelyben a szociológia szak leírása és a kötelező olvasmányok listája szerepelt. A szak felvétele klasszikus elméleti kurzusokkal kecsegtetett: etikát, társadalomfilozófiát, szociálpszichológiát, kriminológiát, angol társadalomtörténetet és más olyan tudományokat oktattak, amelyek önmagukban is érdekesnek tűntek, bár fogalmam sem volt, mire mehetnék velük. Amikor megérkeztem Angliába, nem volt határozott elképzelésem, hogy mit akarok tanulni. Pár héttel azelőtt, hogy Magyarországról elindultam, még a továbbtanuláson sem gondolkodtam, a vágyaim ennél jóval szerényebbek voltak. Noha gyerekfejjel mindig is valamilyen az irodalomhoz közel álló foglalkozásról ábrándoztam, Angliába érve úgy véltem, ennek nem sok realitása lenne, sőt angol irodalmat tanulni, amivel pedig otthon előszeretettel foglalkoztam, egyenesen vakmerőségnek tűnne. Angolul ugyanis már Magyarországról való távozásom előtt is tudtam, de ez a tudás elsősorban az olvasásra korlátozódott. Humán beállítottságom és politikai érdeklődésem alapján az is megfordult a fejemben, hogy jelenkori történelmet és újságírást hallgassak. Míg végül tudomást szereztem a szociológia létezéséről, amely – lévén érdeklődési köröm kiforratlan – kapóra jött, kiváltképp az LSE-n, hiszen szívesebben maradtam volna Londonban, semhogy egy vidéki egyetemre kerüljek. Magyarországon már jónéhány évet töltöttem vidéken akaratom ellenére, így a nagyvárosi élet igencsak vonzónak tűnt.

Amikor 1957 elején megkezdtem szociológiai tanulmányaimat, még nem érdekelt, mihez kezdek majd az alapképzés után. Azzal sem voltam tisztában, hogy milyen felsőoktatási intézmények, magasabb tanulmányi fokozatok léteznek. Nem alakult ki bennem túlzottan erős kötődés a tudományág iránt, és ez a későbbiekben sem sokat változott, függetlenül attól, hogy számos szakirányú oklevelet szereztem. Mindig is úgy éreztem, az életem és a munkám akkor sem alakult volna nagyon másképp, ha a szociológia helyett történetesen a politikatudományt, a szociálpszichológiát vagy éppen a kulturális antropológiát, esetleg a modern európai történettudományt választom. Szociológus mivoltom sosem határozta meg szakmai vagy személyes identitásomat. Akkor is, most is úgy érzem, egy szociológus sok érdekes dologgal foglalkozik, de ugyanez igaz az előbb említett diszciplínákra is. Álmomban sem gondoltam, hogy valaha társadalomtudós leszek, vagy hogy a szociológia ennyire befolyásos tudománnyá növi ki magát.⁶ Sőt, számos humán irányultságú, hozzám hasonlóan nem tudós barátomtól és kollégámtól eltérően még annyira se taksáltam a szociológiát, mint hathatós, de legalábbis potenciálisan hathatós eszközt, mely a társadalmi változásokban, a társadalom jobbá tételében fontos tényező. Ezzel az álláspontommal két olyan felfogástól – s az adott felfogást képviselő csoporttól – is elvágtam magam, amelyek általában a szociológiához vonzzák az embereket. Az egyik a pozitivista–empirikus tudományos vonulat, a másik az idealista, az ügy iránt elkötelezett társadalomkritikusok tábora.

Ha egy szociológus értelmiséginek számít vagy azzá válhat, és az értelmiség Mannheim Károly által felvázolt társadalmi közegéből ered,⁷ akkor persze alkalmas szociológus kandidátus voltam. Miután 1956. november 19-én elhagytam Magyarországot, valódi „szabadúszóvá” váltam több vonatkozásban is. El kellett válnom a szülőhazámtól, a családomtól, a barátaimtól, nem tartoztam semmilyen etnikai szubkultúrához, semmiféle képesítéssel nem rendelkeztem, és nem voltam felvértezve vallási–metafizikai világszemlélettel sem. Az igazság az, hogy nem feltétlenül azért kerültem ebbe az állapotba, mert eljöttem Magyarországról, maga a tény inkább betetőzte, és egy újabb fontos, mondhatni döntő fontosságú dimenzióval gyarapította ezt a „szabadúszást”. Magyarországon ugyanis nem volt szociokulturális beágyazottságom. Zsidó családba születtem, de a családom nem gyakorolta a vallást, és nem vett részt a zsidó közösség életében sem. A zsidó származás nekem elsősorban az 1944-es üldöztetés emlékét és a zsidóság szellemi teljesítménye kapcsán megnyilvánuló büszkeséget jelenti. Serdülőkoromban társadalmi, szociológiai értelemben a családom folyamatosan vesztett státuszából, pénzügyi biztonságából. A politikai változások következtében egyre lejjebb csúsztunk. Attól kezdve, hogy elvégeztem a gimnáziumot, egészen addig, míg el nem hagytam Magyarországot, kétkezi munkákkal kerestem a kenyeremet – előbb politikai száműzöttként, majd a Magyar Néphadsereg közkatonájaként. Mind a magyarországi életemre, mind pedig a külföldire tökéletesen illett a nem túl barátságos szovjet megnevezés: „gyökértelen világpolgár”. Azonban sokkal jobb volt ezzel a bélyeggel Angliában vagy az Egyesült Államokban élni, mint a szovjet befolyás alatt álló Magyarországon.

Nem elhanyagolható tény, hogy három országban is éltem: előbb Magyarországon, majd az Amerikai Egyesült Államokban, a kettő között pedig három évig Angliában. Kézenfekvőnek látszik a feltevés, miszerint legalább részben azért lettem szociológus, mert ezzel próbáltam kívülállásomat, gyökértelenségemet ellensúlyozni, szociológiai tanulmányaim ugyanis kiváló ürügynek bizonyultak helyzetem tanulmányozására, megélésére. A kettő közti kapcsolat ilyeténképpen elvi síkon megállja a helyét, s ezt az is bizonyítja, hogy a londoni tanulmányaim alatt az első szabadon választott szociológiai kutatási témám a magyar diákok – vagyis a hozzám hasonlók – nagy-britanniai beilleszkedésével foglalkozott. Bár később, az Illinois Egyetem mesterképzésén írt dolgozatomat is e kutatások eredményeire alapoztam, nem mondhatnám, hogy bármiféle tudományos elismerés motivált volna. Egyszerűen személyes érdeklődésem vezetett, no meg a lehetőség, hogy a Londoni Egyetem, miután érdekelte támogatottjainak hozzáállása és helyzete, átvállalta szerény kiadásaimat. Egyébként ez volt az egyetlen olyan tanulmányom, amelyet kollégáim egy része „empirikusnak” nevezne, mivel kérdőíves felmérésen alapult.

A háromlakiságnak van azonban egy másik következménye is. Érdeklődésem az összehasonlító tudományok irányába terelődött, s ez így vagy úgy, minden jelentősebb művemben tetten érhető.

Talán egyszerűbb azokat a körülményeket felsorolni, amelyek nem játszottak szerepet abban, hogy a szociológiát választottam, mint azt meghatározni, hogy mi indokolta döntésemet. Így például kiesik a szülői tanács és útmutatás, hiszen ők nem voltak jelen. Másfelől, miután a szociológia tudományának elsajátításáról és gyakorlásáról nem mondhatjuk, hogy jól fizető, köztiszteletben álló hivatás lenne, így ezzel a tényezővel sem számolhatunk. Ahogy a mérlegelhető lehetőségek hiányában arról sem lehet szó, hogy kizárásos alapon jutottam volna erre a döntésre. De a kortársaim sem ösztönöztek erre az elhatározásra. Könnyen lehet, hogy mégiscsak létezett valamiféle tudat alatti apai befolyás, aki mindig vágyakozva emlegette, hogy örülne, ha író lenne belőlem. Nos – egyéb tudományágakhoz hasonlóan – a szociológia sem állt távol az írástól, sőt bizonyos fokig el is várták az embertől, habár ezzel akkor még nem voltam tisztában.

Szociológussá válásomat, az említett véletlenszerű körülményeket leszámítva, annak is köszönhetem, hogy az idő tájt az ember – már, ha választhatott foglalkozást – szeretett volna valami fontosat, értelmeset, kreatívat csinálni. Amikor megérkeztem Angliába, a lehetőségek váratlanul bő választékával találtam szemben magam. Úgy vélem, senki sem tiltakozott volna, ha asztrofizikai, mikrobiológiai tanulmányokba kezdek, vagy a Korán, esetleg a brit gyarmatbirodalom történetének tanulmányozásába fogok. A továbbtanulás irányát illetően tehát semmiféle nyomást sem érzékeltem. Az persze előrelátható volt, hogy ki-ki a korábbi érdeklődésének, törekvéseinek megfelelően választ majd szakot, tantárgyakat, az Angliában tanuló magyar diákok nagy része ugyanis már Magyarországon is hallgatott néhány évet az egyetemen. A következőkben majd részletesen beszámolok arról, hogy engem miért fosztottak meg ettől a lehetőségtől Magyarországon.

Összegezve, leginkább az magyarázza pályaválasztásomat, hogy a szociológiát egy szellemileg ösztönző, kreatív tudománynak láttam, ami az emberi élet és a társadalmi létezés nagy kérdéseivel foglalkozik, következésképp megérteti az életünk során előforduló érthetetlen, fájdalmas helyzeteket. Én pedig arra vágytam, hogy fontos ügyekkel foglalkozzam, bár eleinte sejtésem sem volt arról, hogy milyen konkrét problémákkal fogok szembesülni.

Fiatalkoromban, még Magyarországon, amikor a továbbtanuláson törtem a fejem, egyértelműen az irodalmi pálya vonzott. Tizenéves gimnazistaként író szerettem volna lenni, esetleg irodalomtörténész, kritikus, netán műfordító. Ezek a foglalkozások Magyarországon – és általában véve Kelet-Európában – sokkal közelebb állnak egymáshoz, mint az Egyesült Államokban. Ez a gyakorlatban azt jelentette volna, hogy beiratkozom magyar–angol (vagy magyar–orosz) nyelv és irodalom szakra, s mellette esetleg fordítást is tanulok. A legtöbb nyelv és irodalom szakos hallgatóból később gimnáziumi tanár lett, ám ezzel a végzettséggel az irodalmári vagy az újságírói pályát is választhatták, ami számomra tetszetős foglalkozás lett volna. Amikor továbbtanulásom 1950–1951-ben aktuálissá vált, angol nyelvű tanulmányokról igen korlátozott keretek között lehetett szó (az angol egyre inkább kiszorult a középiskolai oktatásból), így az illetékes hatóságok át is irányítottak az orosz–magyar szakpárra. Bár az angol szaknak jobban örültem volna, a legfontosabb mégiscsak az volt, hogy egyáltalán felvegyenek valamilyen egyetemre, s elkerüljem a sorkatonai szolgálatot. Ha ugyanis valaki felvételt nyert valahová, annak a rettegett 2-3 éves sorkatonai szolgálat helyett elég volt a nyári tartalékos tiszti kiképzésen részt vennie. Bár a hivatalos ifjúsági szervezet (Dolgozó Ifjúság Szövetsége) középiskolai tagozata hivatalosan támogatta felvételemet a budapesti egyetemre⁸ – ez volt ugyanis az egyetemi tanulmányok előfeltétele –, és az osztályzataim is megfelelőek voltak, a sikeres felvételi értesítés birtokában sem kezdhettem meg tanulmányaimat. Egy sor esemény közbeszólt, köztük a Belügyminisztérium által kiadott végzés, amit a rendőrség kézbesített. Ebben arról tájékoztattak, hogy mint anyai nagyapámmal – aki üzletember volt korábban – rokonságban álló, egy lakásban élő személyt kiutasítanak Budapestről a szüleimmel együtt, és egy kelet-magyarországi kis faluba telepítenek ki. A települést mint „kötelező tartózkodási helyet” jelölték ki számunkra, amit nem volt szabad elhagynunk. Csak a falu központjától számított hat kilométer sugarú körben mozoghattunk.

Gyakran felötlött bennem, hogy végül ez az esemény keltette fel érdeklődésemet a szociológia iránt. Nem feltétlenül azért, mert meghiúsította orosz–magyar (vagy egyéb) szakos tanulmányaimat, hanem mert a hatósági végzés többször is társadalmilag problémás helyzetekbe és viszonyokba kényszerített. Ennek következtében fogalmazódtak meg bennem a társadalom természetével, legfőképpen az egyén és a társadalom, illetve az egyén és a társadalmi intézmények viszonyával kapcsolatos kérdések. Ehhez hozzáadódik, hogy életem korábbi szakaszaiban már bőven megéltem olyan történelmi, politikai eseményeket és helyzeteket, amelyek a személyes létünket nyilvánvalóan befolyásoló társadalmi rendre, a társadalmi erők konfliktusaira irányították a figyelmemet. A náci korszakra gondolok, ami bár rövid ideig, 1944 márciusától 1945 januárjáig tartott Magyarországon,⁹ nagy hatással volt az életemre. Zsidóként folyamatosan ott lebegett a veszély, hogy elpusztítanak bennünket. Akkortájt tizenegy-tizenkét éves voltam, de nagyon is tisztán láttam a helyzetünket, és ez a perspektíva állandó szorongást okozott.

Bár az 1944–1945-ös események egész biztosan hozzájárultak „politikai tudatosságom” megerősödéséhez és politikai érdeklődésem kibontakozásához, de arról csak egy évtizeddel később szereztem tudomást, hogy léteznek foglalkozások, amelyek hasonló problémákat tanulmányoznak, s teszik ezt az éppen uralkodó politikai hatalomtól függetlenül. Hasonlóképp, szociológusi mivoltomban a nácizmus megtapasztalása és a fenyegetettség egyelőre nem befolyásolta érzékelhetően szakmai érdeklődésemet, indíttatásomat. Ahelyett, hogy ezeket a nyomasztó eseményeket szakmailag, intellektuálisan feldolgoztam volna a munkámban, szociológiai tevékenységem javarészt a szovjet totalitarizmusra, annak későbbi változataira, valamint ezen rendszerek Nyugaton kifejtett ideológiai vonzerejére irányult. Az 1948 és 1956 közötti időszakban, amelyről a későbbiekben még szót ejtek, a kommunista Magyarországon szerzett tapasztalataim kétségtelenül hozzájárultak, hogy érdeklődésem homlokterében a szovjet típusú rezsimek és ideológiai legitimációjuk álljon, ugyanakkor kritikával forduljak feléjük. Mi lehet az oka annak, hogy a nácizmus alatt szerzett hasonló, sőt ennél sokkal kegyetlenebb tapasztalatok nem kezdtek el ugyanúgy foglalkoztatni sem a munkámban, sem pedig azon túl? Ez annál is furcsább, minthogy a nácizmus idején kifejezetten életveszélyben voltunk – még fizikai bántalmazásban is részünk volt –, míg ugyanez a kommunista rendszerről nem volt elmondható. Közeli barátom, néhai Stanley Milgram¹⁰ miután jelen dolgozatom egy korábbi verzióját elolvasta, jól jellemezte a helyzetet:

„[…] mindaz, amit a nácik és magyar csatlósaik a magyar zsidó lakossággal szemben elkövettek, gyakorta a fasizmus holtig tartó gyűlöletéhez, valamint a miértek megveszekedett firtatásához vezet. A családod rettenetesen megszenvedte a náci időket. A nácik az életetekre törtek, meg akartak ölni téged, az édesanyádat, az apádat, a nővéredet, a nagyszüleidet. Leköltöztetek a pincébe, hogy ne találjanak rátok. Téged és édesapádat kivittek onnan, perceken múlott, hogy agyon nem lőttek benneteket. Ennek ellenére már-már derűs közönnyel, objektíven tekintesz a hunokra, csekély tudományos érdeklődést mutatsz a fasizmus iránt, cserébe minden szakmai haragodat a rajtatok átsöprő második árhullám, a vörösök ellen fordítod. A kommunisták minden gyarlóságuk ellenére mégsem próbáltak pusztán azért rajtatok ütni, hogy aztán a családoddal együtt gázkamrába küldjenek. Érzelmi szempontból mégis a kommunista rendszer a zsarnokság egyetlen olyan formája, amely szakmai téren foglalkoztat […] Érdekes lenne a végére járni, hogy vajon esetedben ez miért alakult így, hiszen sok más ismerősömnél a holokauszt, a náci korszakban szerzett tapasztalatok uralják és hatják át szakmai tevékenységüket. Esetedben ez egyelőre rejtély marad.”

E rejtélyt fokozandó még idekívánkozik, hogy ezek a tapasztalatok, amelyek életem egyik legfogékonyabb időszakában, tizenkét-tizenhárom éves koromban értek, soha nem törlődtek az emlékezetemből, bár erre nem is törekedtem.

Egyet kell értenem Stanley Milgrammal abban, hogy a problémához fűződő viszonyom első ránézésre valóban furcsa, netán irracionális. Mindazonáltal némi magyarázattal szolgálhatok.

Már tizenéves koromban feltűnt, tehát még abban az időben, amikor Magyarországon éltem, hogy a nácizmus ügye erkölcsi és történelmi vonatkozásban egyaránt a helyére került. Nem volt olyan épeszű, rendes, tiszteletreméltó, intelligens, elismert, bárminemű érdemekkel rendelkező ember, aki védelmébe vette volna a nácikat, aki jó szóval illette volna bármelyiküket, vagy megpróbálta volna gaztetteiket kisebbíteni. Úgy tűnt, és ma is úgy fest, a nácizmust általánosan és egyetemlegesen elítélik. Maga a kifejezés is – a fasisztával egyetemben – a gonosz szinonimájává vált. Senkit, pontosabban: egyetlen mérvadó embert sem kellett meggyőzni, hogy miféle szörnyűségeket, felháborító, erkölcstelen gaztetteket követett el ez a politikai rendszer. Ebben az egyetlen kérdésben a különböző politikai meggyőződéshez tartozó iskolák is egyetértettek. A nácizmust, túl azon, hogy széles körben keményen elutasították, átfogóan dokumentálták is. A gonosszal kapcsolatos tájékoztatás minden formája – vizuális, írott, társadalomtudományi, statisztikai – sokak által hozzáférhető volt. Ám még ennél is fontosabb, legalábbis a saját indíttatásom tekintetében, hogy a nácizmust elítélni, a nyugati és keleti világban egyaránt, nem igényelt különösebb éleslátást, szellemi ítélőképességet vagy politikai bátorságot. Végül pedig ott volt a tény, hogy korunk nyilvánvalóan leggonoszabb jelenségét sikerült legyőzni, megsemmisíteni, örökre felszámolni. (Tizenhárom-tizennégy éves koromban magam is eljártam a magyar háborús bűnösök nyilvános tárgyalásaira Budapesten, és helyeseltem a rájuk kiszabott halálbüntetést. Budapest ostromát követően egy alkalommal részt vettem két magyar SS-őrnagy nyilvános akasztásán, Budapest egyik fő terén.¹¹ Mindkettőt számos zsidó megkínzása és megölése miatt ítélték el. Ugyanúgy egyetértettem a fejleményekkel, mint édesapám, aki a világ egyik legszelídebb embere volt.)

Az előbbiekkel ellentétben azonban a kommunista rendszerekről, a kommunizmus ideológiai természetéről folytatott vita korántsem zárult le. Javában zajlik még a nyugati országokban, leginkább a tudományos elit, azaz a kollégáim körében. Elég döbbenetes volt mindjárt Angliába érkezésem után ezzel szembesülni. A szigetországban ugyanis, akárcsak az Egyesült Államokban – a döbbenetes tudatlanságtól a vegyes érzelmeken és a vágybeszéden át a leplezetlen szimpátiáig – a legkülönfélébb attitűdökkel találkoztam és találkozom még ma is. Mi több, az eltelt negyedszázad alatt, mióta Nyugaton élek, vajmi kevés változást tapasztaltam e téren, jóllehet az eltelt időben mindig más ország került a figyelem és szimpátia célkeresztjébe. Először a Szovjetunió, majd Kína, Kínát követte Kuba, végül Nicaragua. A szocializmus hiteles megvalósulását ma is sokan kutatják olyanok, akik hozzám hasonlóan – strukturális szempontból – egy adott szubkultúrához tartoznak (persze, egyéb csoportokat is érdekel, például számos egyházi embert).

Ugyancsak itt kell megemlítenem, hogy a kommunista rezsimek természetéről folytatott vitáim igen hosszú múltra tekintenek vissza, jóval 1956 előtt kezdődtek, mielőtt megérkeztem volna Nyugatra.

Már az 1940-es évek végén, az 1950-es évek elején a Rákosi Mátyás – akit a hivatalos kiadványok „Sztálin elvtárs leghűségesebb magyar tanítványaként” emlegettek – vezette magyarországi rezsim alakulását szemlélve kritikusan viszonyultam az ilyen rendszerekhez. Barátaim és kortársaim többsége az idő tájt még javában szovjetbarát, vagyis kommunistabarát volt. Nem kellett sok idő hozzá, hogy kiábránduljanak – egy-két év bőven elegendőnek bizonyult – ennek ellenére volt egy időszak, amikor a politikai nézeteim miatt némileg kényelmetlenül, kissé elszigeteltnek éreztem magam. Ez lehetett az előfutára annak a kellemetlen érzésnek, amit érettebb fejjel a nyugati tudományos körökben éltem meg, megint csak barátaim és a velem egyenrangú kollégáim körében, akiket különböző mértékben kedveltem és tiszteltem, ám akik egész másképp látták a világot, mint én.

Ennélfogva egész pályafutásom során szellemileg és szakmailag egyaránt ösztönzött, ahogy Milgram barátom fogalmazott, hogy értelmiségi társaim korlátoltságból, tudatlanságból vagy tapasztalatlanságból fakadó illúzióit valamelyest eloszlassam. Egyszerűbben fogalmazva, a nyugati értelmiségi körökben lappangó baloldaliság – amely egyben jó alkalom volt az önámításra – hosszú távon irritált és motivált. Ha ezen emberek többsége egyetértett volna nézeteimmel, nagy valószínűséggel nem vesződöm azzal, hogy korunk marxista–leninista rezsimjeiről és mozgalmairól írjak. Továbbá sokkal kevésbé ösztönzött volna, hogy e társadalmakról értekezzek, ha ugyanolyan erkölcsi konszenzus létezett volna megítélésük terén, mint az a náci Németország, Dél-Afrika vagy egynémely jobboldali rezsim – például a közelmúltbeli Chile – kapcsán létrejött.

Nézetem szerint ez a kérdés sem erkölcsi, sem pedig intellektuális vonatkozásban nincs lezárva. Meggyőződésem, hogy nyugati értelmiségiek, valamint a jó szándékú idealisták egész sora változatlanul illúzióik és vágyálmaik rabjaként tekint minderre, és felettébb tájékozatlan az általa idealizált, csodált politikai rendszerek valódi természetét illetően. Mind a mai napig aggodalommal tölt el, hogy ez a fajta tudatlanság a szóban forgó rezsimeket és mozgalmakat támogatja, és hogy az ilyen mértékű naivitás hosszabb távon azon politikai rendszerek elterjedésével fenyegethet, amilyen elől én is menekültem 1956-ban.

De hadd ejtsek itt szót egy kisebb ellentmondásról is. Noha tizennyolc évembe tellett, míg végül 1974-ben visszatértem Magyarországra, utána többször is hazalátogattam, és mindig jól éreztem magam. Az utazásaim során rendszerellenességgel alig – vagy egyáltalán nem – találkoztam. Egyetlen rövid, benyomásokat felvillantó útibeszámolótól eltekintve soha nem is írtam magyar témákról.¹² A magyar, illetve a magyar kommunista témák sem szakmailag, sem magánemberként nem foglalkoztattak. Kivételeztem volna a szülőhazámmal? Könnyen lehet. Ám az kétségtelen, hogy távozásom óta sem pozitív, sem negatív előjellel nem bonyolódtam bele magyar kérdésekbe. A velem egyívású magyar menekültekkel szemben, úgy tűnik, nekem sikerült egészséges távolságot tartanom. Nem romantizáltam mindent, ami magyar – bár a magyar ízeket és Bartókot természetesen szeretem –, ahogyan az embereket vagy az országban uralkodó rezsimet sem kritizáltam, akár egy kikosarazott szerető. Soha nem ápoltam kapcsolatot Nyugaton élő magyar csoportokkal, szervezetekkel, szubkultúrákkal, de megőriztem a barátságot az elemiben vagy a gimnáziumban megismert barátaimmal.

A nácizmussal és a kommunizmussal szembeni szakmai és személyes attitűdöm különbözősége mögött tehát az a meggyőződés húzódik, miszerint a nácizmussal vívott erkölcsi, szellemi és történelmi csatát már évtizedekkel ezelőtt megnyertük. Ám a marxizmus–leninizmus eszméjének hatására létrejött politikai rendszerek körüli vita még javában tart, ideértve azokat a rezsimeket is, amelyek ezzel az eszmével legitimálják létezésüket. Úgy gondolom továbbá, hogy a Szovjetunió – belső problémái és gyengeségei ellenére vagy épp azok okán – továbbra is fenyegetést jelent. Az elmúlt három évtizedben – ezt nem lehet nem észrevenni – megsokszorozódott azoknak az országoknak a száma, amelyek különböző mértékben ugyan, de a szovjet politikai berendezkedéshez hasonló Nyugat- és demokráciaellenes rezsimet hoztak létre. Mivel az országban, ahol felcseperedtem, kétszer is megtapasztaltam, hogyan söpör végig az elnyomó politikai hatalom, és idéz elő gyors változásokat, nem tudom eleve kizárni annak lehetőségét, hogy valamikor a bizonytalan jövőben hasonló változások a nyugati világ országaiban is bekövetkezzenek. Azt, hogy milyen körülmények közepette valósulna ez meg, nehéz ugyan megjósolni, de ennél, bármennyire felkapottak is az erről szóló képsorok, egy potenciális nukleáris világvégét sokkal kevésbé tartok valószínűnek.

A gimnázium elvégzése (1951) és a londoni egyetemre való bejutásom (1957 januárja) közötti időszakkal csak szociológus diákként kezdtem foglalkozni. Abban az öt kellemetlen évben még nem láttam át a saját tapasztalataim és az olyan elméleti kérdések közötti kapcsolatot, amelyek a társadalmi erők és az emberi élet viszonyával, avagy a köz- és magánélet találkozási pontjaival foglalkoznak.

Talán érdemes néhány szót ejteni vidéki kitelepítésemről. Nem arra akarok kilyukadni, hogy ez a legrosszabb, ami az emberrel történhetett, vagy hogy az effajta fogság a legnagyobb büntetés. Egyáltalán nem, hiszen a börtön, a munkatábor, a pszichiátriai intézet, a vallatások és a rendőri erők általi fizikai bántalmazás, amiben számos európainak volt része a náci vagy a szovjet uralom alatt, sokkal rosszabb volt. A kitelepítés a Szovjetunióból átvett száműzetés szokatlan formája volt, hiszen a kitelepítettek részben szabadon – egy 6 kilométer sugarú körben – mozoghattak, ám ez a helyzet kényszerű tétlenséggel, fizikai–anyagi nélkülözéssel, a társadalmi státusz elvesztésével, politikai megbélyegzéssel és gyökértelenséggel járt együtt. A kormány döntése alapján néhány száz vagy talán néhány tucat budapesti lakost pár száz, az ország keleti részében található településen szórtak szét.¹³ Erre részint azért került sor, mert így tompították a Budapesten fennálló lakáshiányt – a kitelepítettek lakásait azonnal kiosztották más, arra érdemesebbeknek –, ugyanakkor a politikailag nemkívánatos elemek eltávolításával, a fővárost megtisztítva, a közélet színvonalát kívánták emelni. Ráadásul a kitelepítés által, amely a hatóságok szerint egyszerre jelentette az osztályharc egyik fontos állomását és eszközét, a száműzött osztályt egzisztenciálisan is ellehetetlenítették. A céljuk az volt ugyanis, hogy a vidéki kitelepítéssel megnehezítsék a megélhetést. Ez be is vált. A kitelepítetteknek tulajdonított társadalmi, politikai bűnöket azzal is igyekeztek megtorolni, hogy a száműzötteket a lehető legprimitívebb, legkellemetlenebb életkörülményekbe kényszerítették.

Nézetem szerint mindkét tapasztalat – a zsidóüldözés csakúgy, mint a szovjet típusú száműzetés – két lényeges szociológiai leckét, felismerést hordozott magában, amit akkortájt még nem érthettem meg. Vegyük csak a puszta tényt, miszerint emberi lényeket személyes tulajdonságaiktól, jellemvonásaiktól függetlenül erőnek erejével sorolhatnak különböző tág – faji, etnikai, politikai, társadalmi–gazdasági – kategóriákba, és annak megfelelően bánhatnak velük. Végeredményben a hatóságok az alkalmazott szociológiát gyakorolták. Némely szituációban egészen úgy viselkedtek, mint akik egy szigorú társadalmi–gazdasági – korábban faji–etnikai – alapú determinizmus hívei. Komoly kísérletet tettek rá, hogy viszonylag elvont szociológiai kritériumok alapján messzemenő következtetéseket vonjanak le az egyén attitűdjére, értékrendjére, viselkedésére vonatkozólag. Ennek fényében engem, pusztán abból a tényből kiindulva, hogy anyai nagyapám kapitalista volt, a politikailag megbízhatatlanok közé soroltak 1951 után. Tényleges viselkedésem semmit sem nyomott a latban. A rezsim ezzel nyilvánította ki, hogy a három generáción átívelő, messzeható társadalmi determinizmus híve. Mások azért jutottak a kitelepítés sorsára, mert ők maguk vagy házastársuk (olykor az előző házastárs), esetleg szüleik kisebb-nagyobb vállalkozást vagy üzletet vezettek, köztisztviselők voltak, katonatisztként vagy rendőrtisztként szolgáltak az előző rendszerben, vagy éppen jövedelmező jogi praxist mondhattak magukénak. A rezsim mindenkit megpróbált szisztematikusan kiirtani, akit az előző társadalmi, gazdasági rendszer – gazdasági vagy politikai értelemben vett – támogatójának, kiszolgálójának tartott. A politikai értékrend és attitűd formálódásának – ahogy ez a történelem során bőségesen beigazolódott – számos különböző módja létezik, de ebben az illető foglalkozása, jövedelme nem nyújt eligazítást, a szülőké, kiváltképp a nagyszülőké pedig különösen nem. Mind közül azonban az „osztályérdek” bizonyult a legködösebb elképzelésnek. Jómagam például, aki a második világháború után szüleim és nagyszüleim világnézetét teljesen elutasítottam – számomra ugyanis elképzelhetetlen volt, hogy bekapcsolódjam nagyapám vállalkozásába, ami pedig dédelgetett vágya volt mindaddig, amíg el nem vették a cégét –, tizenévesen részt vettem a kommunista ifjúsági szervezet¹⁴ munkájában, és kevésen múlott, hogy belépjek a pártba.

Hogy zsenge ifjúkoromban mitől találtam a kommunista rezsimet, az ifjúsági mozgalmat vonzónak, könnyű megmagyarázni. Zsidó barátaimmal együtt mély hálát éreztünk a Vörös Hadsereg iránt, amelynek túlélésünket köszönhettük. A szovjet katonák 1945 januárjában érkeztek Budapestre, ami a gettóban, illetve a rejtőzködve élő zsidók számára a megmenekülést jelentette. Úgy éreztük, hálával tartozunk a szovjet csapatoknak és az országnak, amely ideküldte a katonáit. Ez az érzés a Szovjetunió magyar képviselőire, barátaira, így a Magyar Kommunista Pártra és annak vezetőjére, Rákosi Mátyásra, valamint a párt ifjúsági mozgalmára is kiterjedt. (Emlékszem, ez odáig fajult, hogy két barátom fejet hajtott, valahányszor Rákosi-kép vagy -mellszobor mellett ment el. Ez nem vicc, a fiúk ezt komolyan is gondolták.) A szovjetbarát lelkesedés olyannyira átjárt, hogy néhány évre még azt az emléket is képes volt háttérbe szorítani, amikor a légoltalmi pincében – ahol a szüleimmel Budapest ostroma után egy darabig meghúzódtunk – nőket erőszakoltak meg a szovjet katonák. Mindez nem előttem történt, de hallottam a megerőszakolt nők sikoltását, és láttam a nőkre vadászó orosz katonákat. Ahogy a nővéremre is jól emlékszem, aki párnák és ágytakarók alá bújt, valahányszor a szovjet katonák nők után kutatva átfésülték a pincét. Ugyancsak a hálaérzettel magyarázható, hogy az idősebb zsidó lakosság támogatólag lépett fel a Szovjetunió és az általa patronált magyarországi politikai párt mellett. Általánosságban elmondhatjuk, hogy ez idő tájt, vagyis 1945 és 1949 között a magyar zsidók úgy tekintettek a Szovjetunióra, mint megmentőre, aki lefejezte az antiszemita sárkányt.

A kommunista pártból és a rendszerből azonban már azt megelőzően kiábrándultam, hogy megtapasztaltam volna a párt számlájára írható kényszert és nélkülözést, beleértve a kitelepítést, a sorkatonai szolgálatot és a továbbtanulás lehetőségének elvesztését. Kiábrándulásomat nagy vonalakban a valóság és az új rendszer ígérete közötti óriási különbség okozta. Visszataszító volt az a szakadék, ami az elmélet és propaganda, valamint a gyakorlat és valóság között tátongott. Különösen a hivatalos propaganda tartalmát és hangnemét tartottam visszataszítónak. Az önelégültséget, amivel hazugságait, a valóság elferdítését hirdette, illetve az elnyomás és megfélemlítés eszközeinek bevezetését. Iskolába menet éveken át figyeltem, ahogy a KGB magyar megfelelője egyre tovább terjeszkedett, és egyik épületet a másik után vette birtokába az elnyomó apparátus számára egy lakónegyed kellős közepén. A sors iróniája, hogy az épületegyüttes központjában a nyilaskeresztes (náci) párt egykori székháza állt.¹⁵

Könnyen lehet, hogy ezek a jelenségek, amelyekkel idejekorán szembesültem, szintén a szociológia felé irányították érdeklődésemet. Ennek köszönhetően elkezdtem a társadalmi és politikai élet, azon belül is a politikai propaganda, a közönségkapcsolatok, a kereskedelmi reklám intézményi rendszerében és gyakorlatában, valamint a vezetett politikai túrák során – ebben a szocialista országok, a Szovjetunió, Kína és Kuba jeleskednek – az idealizált és a valós helyzet közti kapcsolatot kutatni. Már-már beteges elragadtatással szemléltem és hangsúlyos szerepet kaptak a munkám során a valóság elferdítésére tett intézményes és egyéni kísérletek.¹⁶

Ha teljes képet akarok adni arról, hogy milyen további külső, intézményes hatások formálhatták szakmai érdeklődésemet, a katonai szolgálatot is meg kell említenem. A sorkatonai szolgálat az idő tájt általánosan kötelező volt Magyarországon, ma is az,¹⁷ és – mint arról korábban már szó esett – csak akkor lehetett elkerülni vagy lerövidíteni, ha az ember nappali tagozatos egyetemi hallgató volt. Engem, minthogy nem járhattam egyetemre, röviddel Sztálin halála előtt, 1953-ban be is soroztak a Magyar Néphadseregbe. Deportáltként, azaz kitelepítettként – a behívót akkor kézbesítették, amikor falun éltünk – politikai minősítésem igen kedvezőtlen volt, így automatikusan a politikailag megbízhatatlan elemek számára létesített építő alakulatba kerültem, azok közé, akik nem kaphattak katonai kiképzést. Ennek ellenére bizonyos mértékben mi is „élvezhettük” a szocialista katonaélet örömeit. Rendszeres politikai eligazítást kaptunk, és naponta legalább egy órát – munkaidő előtt vagy után – gyakorlatozással tölthettünk. Katonai pályafutásom derekán az általánosan végbemenő politikai változások következtében ezeket az egységeket végül feloszlatták, így megadatott a lehetőség, hogy belekóstoljak a tüzérség örömeibe, puskával vagy géppisztollyal az oldalamon járőrszolgálatot teljesíthettem.

Hogy ennek mi köze a szociológiai érdeklődésemhez? A kitelepítéshez hasonlóan – pontosabban azt felülmúlva – a katonai szolgálat is nélkülözéssel, a megfosztottság élményével járt. A katonaságnál uralkodó rend nemcsak hierarchikus és függelmi, hanem szokatlanul merev és értelmetlen is volt. Nem valószínű, hogy az amerikai hadseregben ilyesmi előfordulhat. A magyar fegyveres erőknél akkoriban a fegyelem a legellenszenvesebb hagyományokra épült. Ez a fegyelem egyrészt a porosz hatás alatt álló Osztrák–Magyar Monarchia öröksége volt, másrészt a szovjet típusú, tekintélyelvű büntetések rendszere is meghonosodott, a legapróbb részletekig szabályozva az egyén életét. A hajunkat például mindjárt a besorozáskor kopaszra nyírták, és a szolgálat első évében ez végig így is maradt. Eltávozást, ami egyfajta kiváltságnak számított, ritkán kaptunk, s az első hat hónapban nem is járt senkinek. Az étel silány volt, ebben az országban (az Amerikai Egyesült Államokban – a szerk.) – olvasmányaimból legalábbis úgy tudom – még a legszigorúbban őrzött börtönökben is jobbat kap egy elítélt. Igen keményen kellett dolgozni, a tiszthelyettesek és a politikai komisszárok rendszeresen vegzáltak bennünket. Hadd említsek egy példát: a tiszthelyettes szinte naponta szétdobálta az ágyneműnket, szalmával töltött matracunkat,¹⁸ és gyakran került sor hosszas éjszakai menetelésekre, gyakorlatozásra. Verni ugyan nem vertek bennünket, ám gyakori volt a szóbeli fenyítés. De még ezeken is túltett az a tény, hogy megfosztottak minket az amúgy is jelentéktelenné vált életünk legcsekélyebb mértékű irányításától is. Jobb volt ugyan a Magyar Néphadseregben szolgálni, mint börtönben ülni – börtöne válogatta persze –, de a különbség elenyésző volt. Szenvedéseink enyhítésére nem alakulhatott ki semmiféle társadalmi szolidaritás. Eleinte legalábbis igencsak „atomizáltan” léteztünk, mivel a feljebbvalóink nem csupán ellehetetlenítették a csoportok kialakulását, de tudatosan uszítottak is egymás ellen minket. (A politikai tiszt például azt javasolta, hogy verjük meg azokat, akik nem végezték rendesen a munkájukat, és ezáltal az egész „kollektívának” szenvedést okoztak. A tanács hatására néha össze is vertek valakit éjszaka, amit valóban vérlázító volt végignézni.) A katonaság bőséges példát szolgáltatott esztelen szabályokra, durva vagy éppen kifinomult megkülönböztetésre, a nyers erő használatára, valamint arra, hogy miként befolyásolja az ember szemléletét a fizikai–anyagi nélkülözés. Ha összegezni akarnám, hogy milyen hatással volt a katonaság későbbi szociológiai érdeklődésemre azt mondanám, érzékennyé tett a hatalom mindent átható igazságtalansága, a parancsuralom és megfélemlítés ipari méretű megnyilvánulásai iránt.

A politikai, történelmi események közül, melyek a szociológia iránti érdeklődésemet befolyásolták, elsősorban a második világháborút említeném – különös tekintettel Budapest ostromára –, valamint az 1956-os magyar forradalmat és annak leverését. Mindkettő hozzájárult ahhoz, hogy örökre belém vésődjön, vannak helyek, ahol az emberi viszonyokban megnyilvánuló konfliktus, a véres politikai erőszak teljesen normális. Talán ez a két élmény az, amely miatt kétely ébredt bennem a szociológia olyan elméleti megközelítéseivel szemben, amely az értékek terén lehetséges közmegegyezést, a normatív integrációt hirdeti, valamint azt, hogy az emberi viszályok megoldásában szerepet kaphat a racionalitás. Főként a magyar forradalom és szabadságharc leverése szolgált nyilvánvaló tanulsággal arra vonatkozólag, hogy az erősebbnek mindig igaza van, hogy konfliktushelyzeteket meg lehet oldani erőszakkal, az eszméket pedig el lehet hallgattatni a társadalmi és politikai életet átható hatalom puszta említésével. Ezzel az amerikaiak többsége – beleértve az értelmiséget és a társadalomtudósokat – nem rokonszenvez. Mindazonáltal a politikai erőszak és elnyomás terén szerzett tapasztalataim okán sem váltam „konfliktuskutató szociológussá”, legalábbis abban az értelemben nem, ahogy ez a mai amerikai szociológiai terminológiában használatos.¹⁹

Egy fontos befolyásoló tényezőről azonban még nem ejtettem szót – nevezetesen a tudományos közegről és a tanulmányaimról.

Hajlok arra a gondolatra, hogy szellemi fejlődésemet a gimnázium és annak kulturális miliője határozta meg. Azon belül is az osztálytársaimat emelném ki. Meg kell jegyeznem, hogy „osztálytárs” alatt ebben az összefüggésben mást értettek, mint az Egyesült Államokban. A nagyjából negyvenfős, rendkívül összetartó csoportom a gimnázium teljes nyolc éve alatt együtt maradt, ugyanazokat az órákat, kurzusokat látogattuk, miután nem nagyon volt választási lehetőségünk. Bár az ember eleve hajlamos nosztalgiával gondolni az ifjúságára, az én osztálytársaim valóban lenyűgöző emberek voltak, s ezt igazolja későbbi teljesítményük is. Sokan közülük kivételes pályát futottak be. Konrád György, aki a legjobb barátom volt Magyarországon, az egyik legismertebb író hazájában és számos nyugat-európai országban. Minden könyvét lefordították angolra és több európai nyelvre. Kedvező kritikákat kapott a legjelentősebb nyugati kiadványokban – ami egy magyartól ugyancsak szokatlan teljesítmény –, ugyanakkor saját hazájában is elismerés övezi. Egy másik barátom, aki még érettségi előtt, tizenévesen Izraelbe távozott, tábornoki rangig vitte, s előbb tüzérségi, majd hadtápparancsnoki beosztásban szolgált az izraeli fegyveres erőknél. A Magyar Televízió jelenlegi elnöke, aki színdarabokat, filmeket, operákat rendez, szintén osztálytársam volt.²⁰ Ugyancsak itt kell megemlítenem egy másik serdülőkori barátomat, aki a Szovjetunióban végzett, majd külföldi tudósítóként mindenütt megfordult, és a világ számos vezetőjével készített interjút, azok anyanyelvén. A többiek ugyan nem szereztek hírnevet, de orvosként, építészként, különféle tudományos pályákon, a mérnöki, bölcsészet- vagy társadalomtudományok területén, a hazai és külföldi tudományos világban sikeres szakmai pályafutást tudhatnak magukénak. Becslésem szerint osztálytársaimnak legalább harmada elhagyta Magyarországot 1956-ban, ők egyetemi tanulmányaikat külföldön fejezték be; Angliában, Kanadában, az Egyesült Államokban, Franciaországban.