A mű eredeti címe

A Thousand Ships

Copyright © Natalie Haynes 2019

Hungarian translation © Szántó András

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZÁNTÓ ANDRÁS

A borítót az eredeti kiadás alapján

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 452 605 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Keziah-nak, természetesen

Szereplők

GÖRÖGÖK

Atreusz háza

Agamemnón: az Argosz közelében, a görög szárazföldön fekvő Mükéné királya. Atreusz fia.

Klütaimnésztra: Agamemnón felesége, Mükéné királynéja.

Iphigeneia, Oresztész, Élektra: Agamemnón és Klütaimnésztra gyermekei.

Menelaosz: Agamemnón fivére, Spárta királya.

Helené: Menelaosz felesége, Spárta királynéja, Klütaimnésztra nővére és sógornője.

Hermioné: Menelaosz és Helené lánya.

Aigiszthosz: Thüesztész (Atreusz fivére) fia, Agamemnón és Menelaosz unokatestvére.

Odüsszeusz háza

Odüsszeusz: Ithaka királya, Laertész és Antikleia fia.

Pénelopeia: Odüsszeusz felesége, Ithaka királynéja, a szövés mestere.

Télemakhosz: Odüsszeusz és Pénelopeia gyermeke.

Eurükleia: Odüsszeusz dajkája.

Eumaiosz: hűséges disznópásztor.

Odüsszeuszt Trójából hazafelé tartó útján

akadályozták (többek között)

Polüphémosz: egy egyszemű óriás, avagy küklopsz.

Poszeidón: a tenger istene, Polüphémosz apja.

Kirké: Aiaié szigetén élő varázslónő.

Laisztrügónok: emberevő óriások.

Szirének: félig nők, félig madarak, akik énekükkel halálba csalják      a tengerészeket.

Szkülla: kutya-nő keverék, rengeteg foggal.

Kharübdisz: hajókat összetörő örvény.

Kalüpszó: Ógügié szigetén élő nimfa.

Akhilleusz háza

Péleusz: görög király.

Thetisz: tengeri nimfa, Péleusz felesége.

Akhilleusz: Péleusz és Thetisz fia, a legnagyobb harcos, akit valaha ismert a világ.

Patroklosz: görög harcos és előkelő, Akhilleusz legközelebbi barátja és talán a szeretője.

Briszéisz: a Trójától nem messze fekvő város, Lürnésszosz hercegnője, akit a trójai háború alatt a görögök foglyul ejtettek.

Neoptolemosz: Akhilleusz fia.

További görögök

Szinón: görög harcos.

Próteszilaosz: egy kis görög település, Phülaké királya.

Laodameia: Próteszilaosz felesége, Phülaké királynéja.

TRÓJAIAK

Priamosz háza

Priamosz: Trója királya, számtalan fiú és lány apja.

Hekabé: Priamosz felesége, a rómaiak hívják Hecubának is, miként később Shakespeare is.

Polüxené: trójai hercegnő.

Kasszandra: Apollón papnője. Apollón az íjászat, a gyógyítás és          a betegség istene.

Hektór: nagy trójai hős.

Parisz: Trójai harcos és mások feleségének elcsábítója.

Polüdórosz: Priamosz és Hekabé legifjabb fia.

Andromakhé: Hekabé és Priamosz menye, Hektór felesége, Asztüanax anyja.

További trójaiak

Aineiasz: trójai előkelő, Ankhiszész fia.

Kreúsza: Aineiasz felesége, a rómaiak körében később Ascaniusként ismert Eurüleón anyja.

Theanó: Anténór (Priamosz tanácsadója) felesége, Krinó anyja.

Khrüszéisz: trójai lány, Khrüszész (Apollón papja) lánya.

Pentheszileia: Amazon hercegnő, Hippolüté testvére. Nem volt trójai, de a szövetségesükként harcolt a háború utolsó évében.

Oinóné: hegyi nimfa, Trója közelében élt.

ISTENSÉGEK

Kalliopé: az epikus költészet múzsája.

Zeusz: az olümposzi istenek királya, számtalan isten, istennő, nimfa és félisten atyja.

Héra: Zeusz felesége és húga, az olimpiai istenek királynéja, mindenkit utál, akit Zeusz elcsábít.

Aphrodité: a szerelem, különösen a kéjvágyó szerelem istennője, Héphaisztosz kovácsisten felesége és a hadisten, Arész szeretője.

Athéné: a bölcsesség és a védekező hadviselés istennője. Odüsszeusz pártfogója, Athén védőistennője. Szereti a baglyokat.

Erisz: a viszály istennője. Bajkeverő.

Themisz: a régi istennők egyike, az isteni rend fenntartója.

Gaia: egy másik régi istennő, Földanya.

Moirák: a sors, a végzet istennői. Három nővér (Klóthó, Lakheszisz, Atroposz), akik a kezükben tartják az emberek sorsát.

1
Kalliopé

Dalolj, Múzsa! – szól, és feszült hangja világosan jelzi, hogy ez nem puszta kívánság. Ha hajlanék rá, hogy eleget tegyek a kérésének, azt mondhatnám, a nevemen próbálgatja a hangját, ahogy egy harcos a reggeli csatára készülődve végighúzza a kardját a köszörűkövön. De ma nincs hozzá kedvem, hogy múzsa legyek. Talán bele sem gondolt, milyen érzés az én helyemben lenni. Persze hogy nem: mint minden költő, csak magára gondol. De meglepő, hogy nem számolt azzal, hány hozzá hasonló ember van, aki mindennap rendületlen figyelmet és támogatást követel. Mennyi hőskölteményre van valójában szüksége a világnak?

Minden újabb viszály, minden megvívott háború, minden ostromlott város, minden kifosztott város, minden elpusztított falu. Minden képtelen utazás, minden hajótörés, minden hazatérés: ezeket a történeteket már mind elmesélték, számtalanszor. Komolyan úgy véli, hogy valami újat tud mondani? És azt hiszi, szüksége van a segítségemre, nehogy megfeledkezzen valamelyik szereplőről, vagy hogy kitöltsem azokat az üres pillanatokat, ahol az ütem nem illik a meséhez?

Lenézek, és látom, hogy lehajtja a fejét, a széles vállát leejti. A gerince legfelül kezd meghajolni. Ez az ember öreg. Öregebb, mint amit az erőteljes hangja sugall. Kíváncsi vagyok. Általában az ifjak azok, akiknek ilyen sürgős a költészet. Leguggolok, hogy lássam a szemét, de lehunyta, annyira erősen imádkozik. Nem tudom felismerni, amíg csukva a szeme.

Nagyon szép arany melltűt visel, parányi levelek díszítik, amelyekből egy csillogó csomót alakítottak ki. Tehát valaki nagyvonalúan megjutalmazta a költészetéért a múltban. Tehetséges és sikeres költő, semmi kétség: a segítségemmel lett azzá. De még többet akar, és bárcsak láthatnám rendesen, fényben az arcát!

Várok, hogy kinyissa a szemét, de már döntöttem. Ha a segítségemet akarja, valamit fel kell érte ajánlania. Ezt teszik a halandók: először kérnek, aztán könyörögnek, végül alkudoznak. Megajándékozom a szavakkal, amikor nekem adja a melltűt.

2
Kreúsza

Fültépő reccsenésre ébredt, visszatartotta a lélegzetét. Körülnézett, a csecsemőt kereste, majd eszébe jutott, hogy a fia már nem kisbaba, hiszen öt nyár beköszöntét és távozását is látta, miközben a városfalakon kívül dúlt a háború. A fiú természetesen a saját szobájában aludt. Lelassult a légzése, várta, hogy a gyermek az anyja után kiáltson, megrettenve az égzengéstől. De a kiáltás nem jött: bátor az ő kisfia. Túl bátor, hogy egy villám miatt kiáltson, még ha azt maga Zeusz hajította is el. A vállára terítette az ágykendőt, és próbálta kitalálni, mennyi telhetett már el az éjből. Az eső dobolása egyre hangosabbá vált. Kora reggelre járhat, mert keresztüllátott a szobán. De a fény különös volt: dús sárga szín érte el a sötétvörös falakat, és csúf véres árnyalatúvá festette őket. Hogyan lehet a fény ennyire sárga, ha még nem kelt fel a nap? És hogyan töltheti be a napfény a szobát, amikor hallja az eső dobolását a háztetőn? Megzavarodva az iménti álmaitól, egy kis időbe telt, mire rájött, hogy a maró szag az orrában van, nem a képzeletében. A reccsenés nem az égből jött, hanem földi pusztítást jelzett, a dobolást nem az eső, hanem a hőségben roppanó száraz fa és szalma okozta. És a vibráló sárga fény nem a napé volt.

Felismerve a rá leselkedő veszélyt, kipattant az ágyából, igyekezett lerázni magáról az előbbi tompaságot. Ki kell jutnia, minél távolabb kell kerülnie a tűztől. A füst már zsíros korommal vonta be a nyelvét. A férjét, Aineiaszt és a fiát, Eurüleónt szólongatta, de ők nem feleltek. Elhagyta a parányi hálószobáját – a keskeny ágyat a vörösesbarna takaróval, amelyet büszkén szőtt magának a házasságuk kezdetén –, de nem jutott messzire. A hálószobájának az ajtajával szemben, magasan lévő, kis ablakon át meglátta a lángokat, és elszállt a sietség a lábából. Nem az otthona lángolt. A fellegvár égett: Trója városának legmagasabb pontja, amelyet korábban csak az őrtüzek és az áldozatok lángja, vagy a lovak vontatta szekerén fölötte elrepülő Héliosz világított meg. Most tűz ugrált a hideg tapintású kőoszlopok között – és ő csendben nézte, ahogy a tető egy része lángot kap, hirtelen szikrazuhatag száll fel a fából, és apró szentjánosbogarak csapataként kavarog a füstben.

Aineiasz nyilván elment, hogy segítsen eloltani a tüzet, gondolta. Bizonyára elrohant, hogy segítséget nyújtson fivéreinek, unokatestvéreinek, vizet, homokot cipelt, bármit, amit csak találtak. Nem ez volt az első tűz, amely az ostrom kezdete óta fenyegette a várost. És a férfiak megtesznek bármit, mindent, hogy megvédjék a fellegvárat, Trója legféltettebb kincseinek helyét: a kincstárat, a templomokat, a királyuk, Priamosz otthonát. A félelem, amely kiugrasztotta az ágyból, alábbhagyott, amikor látta, hogy a háza nem borult lángokba, ő és a fia nincs veszélyben, de – mint oly sokszor ebben a végtelen háborúban – a férje igen. Azonnal ismerős szorongás lépett a saját életéért érzett, szívébe nyilalló félelem helyébe. Annyira megszokta a látványt, amint a férje harcolni megy a tíz hosszú esztendeje a városon kívül táborozó görögök hozta dögvész ellen, annyira megszokta távozásának látványát és a bénító rettegést, amíg a visszatérését várta, hogy az most szinte kellemesen telepedett rá, mint egy, a vállára leszálló, sötét madár. Eddig mindig hazatért, emlékeztette magát. Mindig. Igyekezett nem törődni a gondolattal, amit a madár rikoltott kéretlenül az agyába: miért lenne a múlt bármiféle biztosítéka a jövőnek?

Összerezzent, amikor újabb hatalmas reccsenést hallott, jóval nagyobbat, mint amelyikre felébredt. Kilesett az ablakon, lenézett a város alant fekvő részeire. Most látta, hogy ez a tűz különbözik a többitől: nem korlátozódott a fellegvárra. Haragossárga tűzfészkek villództak mindenfelé a városban. Kreúsza elmormolt egy imát a házi istenekhez. De túl késő volt az imákhoz. Ahogy a nyelve a hangokat formálta, láthatta, hogy az istenek elhagyták Tróját. Városszerte égtek a templomok.

Végigszaladt a rövid, sötét folyosón, amely egy udvari szobán át a ház első részébe vezetett; szerette ezt a szobát a magas és díszes mintájú falaival. Senki sem volt ott, még a rabszolgák is elmentek. Megbotlott a köpenyében, a bal öklére tekerte a ruhát, hogy rövidebbre fogja. Ismét a fiát szólította – Aineiasz elvitte volna az apjához, vajon odamentek? –, és kinyitotta az utcára nyíló, nagy faajtót. Most már látta az utcán szaladó szomszédjait: egyikük sem cipelt vizet, ahogy azt Aineiaszról képzelte; csak zsákokat vittek, tele mindennel, amit a menekülésük előtt össze tudtak szedni, vagy éppenséggel semmi sem volt náluk. Nem tudta visszafojtani a kiáltását. Ordibálás hallatszott mindenfelől, a füst leereszkedett az utcákra, mintha a város túlságosan romossá vált volna, és szégyellt volna a szeme előtt mutatkozni.

Megállt az ajtóban, elbizonytalanodott, mit is tegyen. A házban kellene maradnia, természetesen, különben a férje nem tudja megtalálni, amikor visszajön. Sok évvel ezelőtt megfogadta, hogy ha a város valaha elesik, akkor összeszedi őt, a fiukat, az apját meg az összes trójai túlélőt, és elhajóznak, hogy új várost alapítsanak. Kreúsza akkor a férje ajkához emelte az ujjait, hogy megállítsa az azt elhagyni készülő szavakat. Még a kimondásuk is arra bírhat egy gonosz istent, hogy megakadályozza őket. A férfi szakálla csiklandozta a kezét, de nem nevette el magát. És a férje sem nevetett. Ez a kötelességem, mondta. Priamosz parancsolta így. Valakinek magára kell vállalnia egy új Trója megalapítását, ha bekövetkezik a legrosszabb. Kreúsza ismét megpróbálta elűzni a nyugtalanító gondolatot, hogy Aineiasz nem tér vissza, hogy már meg is halt, hogy még hajnal előtt letarolják a várost, és az otthona – ami egyben a többieké is – nem lesz már itt, hogy bárki is visszatérhessen ide.

De hogyan történhetett mindez? A fejét a faajtónak nyomta, a fekete fémszegecsek melegítették a bőrét. Végignézett magán, és látta, hogy ruhája redőiben már olajos, fekete por ülepedett le. Amit a városban látott, az nem lehet a valóság, hiszen Trója megnyerte a háborút. A görögök végül elmenekültek a város előtti síkságon egy évtized alatt elszenvedett veszteségek következtében. Sok évvel ezelőtt érkeztek a magas hajóikkal, és mit is értek el pontosan? A harcok néha a város közelében folytak, aztán távolabb: elérték a partra húzott hajókat, majd visszafordultak Trója irányába. Voltak párbajok, és volt általános háború. Volt betegség és éhezés mindkét oldalon. Nagy hősök estek el, és gyávák somfordáltak el az életüket mentve. De Trója, az ő városa a végén győzedelmesen állt.

Három napja történt ez, vagy négy? Már nem lehetett teljesen biztos az időt illetően. De nem kételkedett a tényekben. Végignézte, ahogy a görögök elhajóznak, felmászott a fellegvárba, hogy a saját szemével láthassa. Mint a városban mindenki más, ő is hallotta pár nappal korábban a szóbeszédet, hogy a görög sereg csomagol. Mindenesetre visszavonultak a táborukba. Aineiasz és a társai – sosem gondolna rájuk harcosként, mert ez a városon kívüli szerepük volt, nem a falakon belüli – megvitatták, érdemes-e kiküldeni egy portyázó csapatot, hogy felderítsék, mi folyik ott, vagy hogy felfordulást keltsenek. De visszafogták magukat, és a városfalakon belül, türelemmel figyelték, mi következik. Majd egy-két nap után, amikor a görögök nem hajítottak dárdákat, és nyilakat sem lőttek ki rájuk, a trójaiak reménykedni kezdtek. Talán újabb dögvész pusztít a görög táborban? Előfordult már korábban, néhány holddal ezelőtt, és a trójaiak ujjongtak, hálából áldozatokat mutattak be minden istennek. A görögöket megbüntették az istentelenségükért, azért, mert eszetlenül nem voltak hajlandók tudomásul venni, hogy Trója nem esik el, nem esik el halandóktól. Legalábbis nem olyanoktól, mint ezek, ezek az öntelt görögök a magas hajóikkal és a bronzvértezetükkel, amely csillogott a naptól, egyikük sem viselte el ugyanis, hogy homályba burkolva, láthatatlanul és csodálat nélkül végezze a dolgát.

Mindenki máshoz hasonlóan Kreúsza is imádkozott a dögvészért. Nem volt jobb ötlete, miért imádkozhatna. De elmúlt egy újabb nap, és elindultak a hajók, remegtek az árbócok, ahogy a görögök kifelé eveztek az öbölből a tenger nyílt vize felé. A trójaiak mégis csendben maradtak, képtelenek voltak hinni a szemüknek. A várostól nyugatra, a Szkamandrosz folyó torkolatánál fekvő tábor olyan sokáig bántotta a szemüket, hogy fura látvány volt nélküle a part, mint amikor végül levágnak egy elüszkösödött lábat. Kevésbé rémes, mint volt, de azért nyugtalanító. És egy nappal később az utolsó és leglassabb hajó is elment, nyögött az emberek és Phrügia minden városából összerabolt, becstelenül szerzett kincsek súlya alatt. Mindenhonnan raboltak, ahol kevesebben laktak, és a falak alacsonyabbak voltak, mint Trójában. Most viszont kieveztek a szélbe, majd felvonták a vitorláikat, és elhajóztak.

Aineiasszal a városfalakon álltak, sokáig nézték a partot csapkodó fehér habokat, még a hajók eltűnése után is. Átkarolták egymást, miközben ő a férje fülébe súgta a kérdést, amelyre Aineiasz nem tudta a választ: Miért mentek el? Visszajönnek? Most már biztonságban vagyunk?

Hangos, távoli puffanás zökkentette vissza Kreúszát a jelenbe. Nem tudott felmenni a fellegvárba, hogy megkeresse Aineiaszt. Még a házából is látta, hogy a citadella teteje beomlott, és füstfelhő szállt fel belőle. Bárki, aki alatta volt, nyilván meghalt. Igyekezett nem gondolni rá, hogy Eurüleón, az apja lába mellett elszáguldva, megpróbálja eloltani a csillapíthatatlan étvágyú tüzet. De Aineiasz nem sodorta volna veszélybe az egyetlen fiukat. Nyilván elment Ankhiszészért, hogy biztonságos helyre vezesse az öregembert. De visszatér-e érte, vagy azt várja, hogy ő találja meg az utcán?

Jobban ismerte Aineiasz szívét, mint a sajátját. A férje elindult, hogy megtalálja az apját, mielőtt a tűz teljes erőből tombolni kezd: Ankhiszész közelebb lakott a fellegvárhoz, ahol a legkegyetlenebbül lobogtak a lángok. Aineiasznak tisztában kellett lennie azzal, hogy nehéz lesz az út az apja házáig. Bizonyára úgy tervezte, hogy visszamegy érte, de most beláthatta, hogy ez képtelenség. El fog jutni a város egyik kapujához, és bízik benne, hogy Kreúsza is így tesz. Majd odakint a síkságon megtalálja őt; arrafelé tart, amerre nemrég a görögök tábora állt. Egy pillanatra megállt a küszöbön, és eltűnődött, mit vigyen magával. De emberek kiáltását hallotta egyre közelebbről, és nem értette, mit mondanak. A görögök a városában vannak, és nem maradt rá idő, hogy az értékek vagy akár egy köpeny után nézzen. Végigpillantott a füst borította utcán, és nekiiramodott.

Kreúszát utolérte a városban előző nap elterjedt ünnepi hangulat: tíz év óta először nyitva voltak a kapuk. Legutóbb, amikor kisétált a Szkamandrosznak a várost körülölelő síkságára, alig volt több egy gyereknél, tizenkét éves volt. A szülei azt mondták neki, hogy a görögök kalózok és zsoldosok, akik azért hajóztak át a csillogó tengeren, hogy könnyű zsákmányra leljenek. Nem maradnak sokáig Phrügiában, ezt mondta mindenki. Miért maradnának? Senki sem hitte el az ürügyüket, miszerint azért jöttek, hogy visszaköveteljenek valami asszonyt, aki elszökött Priamosz egyik fiával. A gondolat nevetséges volt. Rengeteg hajó, szám szerint ezer kelt át a tengeren, hogy egy asszony kedvéért megostromoljanak egy várost? Még amikor Kreúsza látta is őt – Helenét a vörös ruhájában, az aranyhajával, amelyhez jól illett a ruhája szegélyeit díszítő aranyhímzés és a nyaka meg a csuklója körül viselt aranyfonat –, akkor sem hitte el, hogy egy hadsereg idáig elhajózott volna csak azért, hogy hazavigye. A görögök azért szálltak a tengerre, mint bárki más: hogy megtöltsék a pénzesládáikat a zsákmánnyal és a házaikat rabszolgákkal. Ám ezúttal, amikor elhajóztak Trójáig, rosszul mérték fel a helyzetet. Tudatlanságukban nem voltak tisztában vele, hogy a város nemcsak gazdag, hanem megfelelően védett is. Ez jellemző a görögökre: nekik mindenki, aki nem görög, egyforma, mindannyian barbárok. Fel sem ötlött bennük, hogy Trója városa túltett Mükénén, Spártán, Ithakán – mindenen, amit ők az otthonuknak hívtak.

Trója nem nyitotta meg a kapuit a görögöknek. Kreúsza nézte, amint az apja homloka elborul, amikor arról beszél az anyjának, hogyan döntött Priamosz. A város harcolni fog, nem adja vissza az asszonyt, se az aranyát, se a ruháit. A görögök megalkuvók, mondta. Elmennek, mielőtt a tél első viharai lesújtanának a hajóikra. Trója mesés kincsek városa volt: Priamosz király ötven fiával és ötven lányával, határtalan gazdagsággal, magas falakkal és hűséges szövetségesekkel. A görögök nem bírták ki, hogy egy ilyen városról halljanak, és ne akarják elpusztítani. Ilyen volt a természetük. Tehát a trójaiak tisztában voltak vele, hogy ezért jöttek, de azzal az ürüggyel, hogy visszaszerezzék Helenét. A spártai király – ezt pusmogták a ruháikat mosó nők a víz mellett – valószínűleg szándékosan küldte el Helenét Parisszal, hogy okot szolgáltasson arra, hogy a görög társaival vitorlát bontsanak.

Bármi volt is az okuk, amikor a görögök felállították az első táborukat a városon kívül, Kreúsza még gyerek volt. És legközelebb, amikor odakint sétált, már a saját fiának a kezét fogta, akinek egy egész város volt a játszótere, de sosem szaladt át a kinti síkságon. Még a sokéves harcok csatáiban megfáradt Aineiasz is megkönnyebbült, amikor a kapuk csikorogva kitárultak. Még viselte a kardját, de a lándzsáját otthon hagyta. A felderítők jelentették, hogy nem maradt hátra görög katona. A parton nem voltak sem emberek, sem hajók. Csak egy áldozati tárgy maradt, egy hatalmas, fából készült dolog, mondták. Képtelenség megtudni, kinek vagy miért állították a görögök. Poszeidónnak a biztonságos hazaútért, súgta a férjének Kreúsza, miközben a kisfiuk elrohant a sáros talajon. Újból kinő a fű, mondta Eurüleónnak, amikor először kisétáltak. Saját gyerekkorára visszaemlékezve túl sokat ígért. Nem gondolt azokra a szegecses csizmával taposó lábakra, a sebes harci szekerek kerekeire, a kiontott vérre.

Aineiasz bólintott, arcában a dús, sötét szemöldök alatt Kreúsza egy pillanatra meglátta a fiuk képét. Igen, nyilván Poszeidónnak szánták az áldozatot. Vagy talán Athénének, aki olyan sokáig védelmezte a görögöket, vagy Hérának, aki gyűlölte a trójaiakat, bármennyi állatot mészároltak is le a kedvéért. Az öböl felé sétáltak a terület mellett, amely nemrég még csatatér volt. Eurüleón lába végre homokon lépked agyag és kő helyett. Kreúsza máris érezte a változást, ahogy a sáros talaj szemcséssé vált, és itt-ott vastag tengerifűcsomók hajtottak ki rajta. Meleg könnyek csorogtak az arcán, amint a lágy nyugati szél a szemébe fújt. A férje kinyújtotta sebhelyes kezét, és a hüvelykujjával letörölte a könnyeit.

– Túl sok? – kérdezte. – Vissza akarsz menni?

– Még nem.

Kreúsza arcán ismét könnyek csorogtak, de nem a félelemtől, pedig félt, és Aineiasz nem volt ott, hogy megnyugtassa. Kavargó füst borította az utcákat, attól csordultak ki a könnyei, és szaladtak le a kormos arcán. Lefordult egy gyalogútra, amelyről biztosra vette, hogy a város alsó részébe vezet, ahol a falat kell követnie, amíg az egyik kapuhoz nem ér. Tíz évet töltött Trójába bezárva, és számtalanszor bejárta gyalogútjait. Ismert minden házat, minden sarkot, minden fordulót és kanyart. És bár biztos volt benne, hogy lefelé tart, hirtelen meglátta, hogy az út el van torlaszolva: zsákutca. Érezte, hogy pánik ébred a keblében, levegő után kapkodott, köpködött a torkát eltöltő nyálkás feketeségtől. Férfiak futottak el mellette – görögök, trójaiak, már nem tudta megállapítani –, arcuk elé tekert ruhával védekeztek a füst ellen. Kétségbeesve keresett valamit, amit ő is használhatna erre. De a stólája otthon maradt, és most nem fordulhatott vissza érte. Még ha tudta volna is a visszafelé vezető utat, de már ebben sem volt biztos.

Meg akart állni, hogy keressen valami ismerős dolgot, amiből kitalálhatja, merre jár, és mi a városból kivezető legjobb útvonal. De nem volt rá idő. Észrevette, hogy a füst ritkább a lábánál, és egy pillanatra leguggolt, hogy rendesen lélegezhessen. A tűz minden irányban terjedt, és noha a füsttől nem látta biztosan, némelyik tűzfészek nagyon közelinek tűnt. Hátrált pár lépést, amíg az első keresztúthoz nem ért, kilesett balra, amerre kicsit fényesebb volt, majd jobbra a sűrű sötétségbe. El kell távolodnia a világosságtól, jött rá. A tűz bizonyára a város legfényesebb részeiben dühöngött a legerősebben. Így hát Kreúsza bement a sötétbe.

Elvakította a nap, ahogy Aineiasszal közeledtek ahhoz a földnyelvhez, ahol a görögök a síkságon táboroztak. Csak Trója legmagasabb pontjairól – a fellegvárból és az őrtornyokból – látszottak. Kreúsza minden alkalommal felmászott, amikor a férje a falakon kívül harcolt. Ha láthatta őt a síkságon küzdeni, azt mondta magának, még ha nem ismeri is fel a sár és a vér, a csillogó pengék között, biztonságban tudhatja. És most itt volt, mellette sétált, kezével az ő karján. Várta a hatalmas megkönnyebbülést, amikor meglátja majd a kiürült öblöt és az elhagyott tábort. De ahogy Aineiasszal odaértek az egykori táborhoz, szinte fel sem tűnt nekik a hajók hiánya vagy a törmelék a parton. Mint az előtte ott járó trójaiak, a tekintetük felfelé siklott, a lóra.

Ez volt a legnagyobb áldozati tárgy, amelyet bármelyikük valaha látott, beleértve azokat a trójaiakat is, akik a háború előtt elhajóztak a görög földekre. Ez is egy módja volt annak, hogy a görögök megkülönböztessék magukat másoktól. Az isteneknek szóló felajánlásaik mértéktelenül túlzóak voltak. Miért áldozzanak egy tehenet, amikor áldozhatnak egy egész állatsereget? Az égett húsnak a városfalon kívülről érkező szaga a háború elején betöltötte Tróját, amikor Kreúsza nem evett egyebet napi egy kis csésze tejes árpánál. Tudta jól, hogy a görögök szándékosan csinálták ezt: kérkedtek a dögjeikkel az ostromlott város előtt. De a trójaiak lelkének a megtöréséhez több kellett az éhségnél. És ahogy a háború évről évre húzódott, Kreúsza úgy gondolta, a görögök már sajnálják az isteneik iránti korábbi bőkezűségüket. Ha csak párat megőriztek volna az állatok közül, mostanra egész csordájuk lehetne, amely talán tengerifüvet legelne, és táplálná a minden évvel egyre soványabb katonákat.

De ez az áldozat olyan nagy volt, hogy szinte érzéki csalódásnak tűnt. Kreúsza egy pillanatra elfordította a tekintetét, és újból megrémült, amikor visszafordult a dolog óriási falapjai felé. Magasan föléjük tornyosult, háromszorosa, négyszerese volt egy férfi magasságának. És bár a formája kezdetleges volt – mi egyebet várhat az ember a görögöktől –, az alakját tökéletes lóként lehetett azonosítani: négy láb és egy fűből font, hosszú farok, egy száj; a sörény azonban hiányzott róla. A fát baltával faragták ki, elég esetlenül, de a lapokat elég rendesen összeszögelték. A feje köré szalagokat kötöttek, jelezve, hogy áldozatnak szánták.

– Láttál már ilyet? – kérdezte a férjét, a füléhez hajolva. Az a fejét rázta. Természetesen nem.

A trójaiak óvatosan közelítettek a lóhoz, mintha életre kelhetne, és rájuk vicsoríthatná a fogait. Ostobaság egy bálványtól félni, de hogyan lehet, hogy egy hódító sereg ennyit hagy csak maga után? A férfiak elkezdték megvitatni, mi a teendő, az asszonyok hátrébb húzódtak, egymás közt sugdolóztak a fura fenevadról. Talán hosszú füveket és ágakat vigyenek oda hozzá, halmozzák fel a teremtmény lábánál, és gyújtsák meg? Ha ez egy áldozat valamelyik istennek, hogy jó szelet kapjanak a visszaútjukra Hellászba – ami valószínűnek látszott, bár Kreúsza úgy hallotta, a múltban visszataszítóbb áldozatokat hajtottak végre –, vajon a trójaiak az elpusztításával egy utolsó csapást mérhetnek az ellenségeikre? Mi téríthetné el az istenek jóindulatát a görögöktől? Vagy fogják a lovat, és áldozzák fel maguk az isteneknek?

Ami halk beszélgetésnek indult, hamarosan kiabálássá változott. Férfiak, akik egymás mellett harcoltak, társakként fegyverben és vérben, vicsorogtak a rokonaikra. A lovat vagy el kell égetni, vagy meg kell menteni: vagy beviszik a tengerbe, vagy felvontatják a városba.

Kreúsza azt kívánta, bárcsak csend lenne, és ő nyugodtan leülhetne a dűnékre, hanyatt fekhetne, kinyújtóztathatná kezét-lábát, a bőrén érezné a homokot. Olyan régen volt szabad! Mit számít most a trójaiaknak a görögök áldozata? Megragadta Eurüleón kezét, közelebb húzta a lábához, Aineiasz pedig ellépett mellőle, menet közben megszorította Kreúsza karját. Nem akart belekeveredni a vitába, de Trója egyik védelmezőjeként nem térhetett ki a kötelessége elől.

A férfiaknak nagyon más volt ez a háború, mint a rájuk várakozó, mindennap őket ápoló és etető asszonyoknak. Aineiasz számára, ismerte fel Kreúsza, a hely, ahol most álltak – és ahonnan ő szerette volna, ha eltűnnének a trójaiak, hogy békességben élvezhesse a pillanatot a férjével és a fiával –, még mindig csatatér volt.

Hirtelen elhallgatott a lárma, és egy csoszogó alak haladt el fájdalmasan Kreúsza mellett, sötétvörös köpenye összegubancolódott a bütykös lába körül. Priamosz lépdelt el a korához illően öregemberesen, de még mindig királyhoz méltóan felemelte a fejét. Büszke királynéja, Hekabé mellette vonult a tömeg közepére. Nem maradt hátul, mint a többi asszony.

– Elég! – szólt Priamosz, a hangja kicsit megremegett.

Eurüleón huzigálni kezdte Kreúsza ruháját, fel akarta hívni az anyja figyelmét valamire, amit látott – egy bogár ásta be magát nehézkesen a lábuknál a homokdűnébe –, de az asszony leintette. Ez a kint töltött első nap egyáltalán nem olyan volt, mint ahogy korábban elképzelte, amikor egy kis fényt akart vinni a sötét pillanataiba. Áhította a nap eljöttét, amikor a fia először látja a part mentén élő állatokat. Most pedig csendre inti, hogy a király beszélhessen a haragos alattvalóihoz.

– Nem harcolunk magunk között – jelentette ki Priamosz. – Ma nem. Meghallgatom a gondolataitokat, egymás után.

Kreúsza hallotta az érveket a ló sorsát illető összes lehetőség mellett, és ráébredt, nem érdekli különösebben, melyiket választja Priamosz. Égessék el a lovat, tartsák meg a lovat: mit számít az? Utolsóként a pap, Laokoón beszélt. Testes férfi olajos fényű, göndör, fekete hajjal, aki mindig is nagyon szerette hallani a saját hangját. Határozottan követelte, hogy a falovat fel kell gyújtani, ott, ahol áll. Ez az egyetlen módja az istenek kiengesztelésének, akik annyi éven át büntették Tróját. Bármi más katasztrofális hiba lenne.

Számtalan tűzfészekből áradt a füst, és kavargott körülötte, miközben Kreúsza botladozott a városfalakhoz vezető utcákon. Úgy gondolta, helyes irányba halad, de nem vehette biztosra. A tüdeje sajgott, mintha hegynek felfelé futna. Semmit sem látott maga előtt, kinyújtotta a kezét, az egyiket előre, hogy enyhítse az esést, ha elbotlana, a másikat jobbra, hogy haladás közben kitapogassa a házakat. Csak így bizonyosodhatott meg róla, hogy előremegy.

Kreúsza igyekezett elejét venni, hogy a gondolat szavakká formálódjon az elméjében, a lehető leghomályosabb formában tartotta, majd elvetette. De nem lehetett tagadni: a város elesett. Mindenfelé tűz tombolt! Egyre több fatető kapott lángra, és a füst mindinkább sűrűsödött. Hogy képes ennyire égni egy kövekből épült város? Mindent végiggondolt, ami a házában gyúlékony: a ruhái, az ágyneműk, a tapéták, amelyeket azalatt szőtt, amíg Eurüleónnal volt várandós. Hirtelen belehasított a veszteség érzése, mintha őt kapták volna el a lángok. Elveszítette az otthonát. Tíz évig rettegett a város elestétől, és ahogy most futott, minden összedőlt körülötte.

De hogy történhetett ez? Trója megnyerte a háborút. A görögök elhajóztak, és amikor a trójaiak megtalálták a falovat, pontosan azt csinálták, amit az az ember javasolt nekik. És egy borzasztó rohammal rátört a felismerés, hogy mi borította lángba a várost. Tíz évig tartott a viszálykodás, amelynek a hőseit már megénekelték a költők a dalaikban, de a győzelem nem azoké volt, akik a falakon kívül harcoltak, nem Akhilleuszé, és nem is Hektóré, hiszen mindketten régóta halottak. Az az ember győzte le őket, akit a nádasban rejtőzködve találtak, a ló közelében, és aki azt mondta, hogy a neve – nem tudta felidézni. A kígyó sziszegéséhez hasonló hangra emlékeztette.

– Szinón – nyögte az ember, siránkozó hanglejtéssel. Két lándzsa vette célba a nyakát, ő pedig térdre rogyott. Az alacsony bokrok között rejtőző férfit a felderítők találták meg a Szkamandrosz túlsó partján, ahol a folyó a nyílt tengerhez ért. Mindkét oldalán egy-egy felderítő kísérte – késekkel és lándzsákkal felfegyverkezve – a trójai férfiak közé. A csuklójánál megkötözték, a bokája körül haragosvörös csíkok futottak, mintha korábban ott is kötelek martak volna bele.

– Észre sem vettük volna – számolt be az egyik felderítő, a lándzsája hegyével ösztökélve a foglyot. A férfi elfojtott egy kiáltást, noha a lándzsa nem sértette fel a bőrét. – Csak a vörös szalagokon akadt meg a szemünk.

A fogoly fura látványt nyújtott: egérszürke haja a nyakára tekeredett, és ha korábban be is kenték olajjal, most csatakos volt a sártól, amely a csupasz bőrét is beborította. Egy ágyékkötőn kívül semmit sem viselt. Mezítláb volt. És mégis, a halántéka táján fényes, piros szalagok voltak rajta. Képtelenségnek látszott, hogy egy ilyen mocskos ember – inkább néz ki állatnak, mint embernek, gondolta Kreúsza – bármely része ilyen tiszta és szép legyen. A fogoly szánalmas kiáltást hallatott:

– Amivel akkor meg akartak ölni, most okozza a halálomat!

Kreúsza nem tudta leplezni undorát a mocskos, síró görög láttán. Miért nem ölték meg a felderítők ott, ahol rátaláltak?

Priamosz felemelte bal kezének két ujját.

– Csend legyen! – mondta. A tömeg elhallgatott, még a fogoly keserves zokogása is abbamaradt. – Görög vagy? – kérdezte. Szinón bólintott. – És mégis itt hagytak?

– Nem szándékosan, király. – Szinón felemelte a kezét, hogy megtörölje a nyákos arcát. – Elszöktem tőlük. Tudom, az istenek megbüntetnek. Nem voltam rá képes, hogy… – A szavai ismét elhalkultak.

– Uralkodj magadon! – szólt rá Priamosz. – Vagy az embereim megölnek ott, ahol térdelsz, és a véredet a sirályok isszák föl.

Szinón még utoljára reszketegen felsírt, majd nagyot sóhajtott.

– Bocsáss meg!

Priamosz bólintott.

– Elszöktél tőlük?

– El. Görögnek születtem, és egész életemben a görögök oldalán harcoltam – válaszolta Szinón. – Apámmal jöttem ide, még kisfiú voltam. Ő sok évvel ezelőtt meghalt a harcokban, a ti nagy harcosotok, Hektór ölte meg. – Mormogás hullámzott végig a trójaiak tömegén. – Kérlek benneteket! – folytatta Szinón, és először nézett szét maga körül. – Nem akartam tiszteletlen lenni. Ellenkező oldalon álltunk. De Hektór nem rosszindulatból ölte meg. A harcmezőn vágta le, semmit sem vett el a holttestéről, még apám finoman kovácsolt pajzsát sem. Nincs bennem harag Hektór családja iránt.

Hektór elvesztése annyira szörnyű és friss volt, hogy Priamosz arca elborult, Kreúsza úgy látta, egy pillanatra belemerült az emlékeibe. Előtte, mindannyiuk előtt nem egy király állt, hanem egy megtört öregember, akinek elaggott nyaka alig bírta el a még mindig viselt aranyláncokat. Ezt a fogoly is észrevehette, mert nyelt egyet, és amikor újból megszólalt, a hangja nyugodtabb volt, egyedül a királyhoz beszélt. Kreúszának erősen fülelnie kellett.

– De apámnak akadtak ellenségei, nagy hatalmú ellenségei a görögök között – folytatta Szinón. – És elég szerencsétlenek voltunk, hogy különösen magunkra vontuk két férfi dühét, pedig esküszöm nektek, hogy sem apám, sem én nem szolgáltunk rá semmivel. Kalkhasz és Odüsszeusz mégis ellene, és ezáltal ellenem is fordult, kezdetektől fogva.

Odüsszeusz gyűlöletes nevét hallva Kreúsza nem tudta elfojtani a remegését.

– Te is Odüsszeusz ellensége vagy: ez közös bennünk – jegyezte meg lassan Priamosz.

– Köszönöm, király! Ő a leggyűlöletesebb ember. A hétköznapi görög katonák utálják, mert úgy henceg, mintha hatalmas harcos vagy király volna. Korántsem kivételes harcos, és Ithaka, a királysága – legalábbis ő annak nevezi – nem egyéb egy sziklaszirtnél, amit senki sem irigyel tőle. A vezetőnk, Agamemnón és mások mégis mindig úgy bántak vele, mint egy hőssel. Ennek folytán csak nőtt az önteltsége.

– Ez így van – mondta Priamosz. – De ez nem magyarázza meg, miért vagy itt, sem azt, hogy a honfitársaid miért tűntek el ilyen váratlanul. És Kalkhasz neve sem cseng nekem ismerősen.

Szinón pislogott párat. Látja, gondolta Kreúsza, hogy gyorsan világossá kell tennie a helyzetét, vagy örökre elveszíti a beszéd lehetőségét.

– A görögök, király, egy ideje tudták, hogy el kell menniük. Kalkhasz az ő főpapjuk, és örömtelibb hírekért fordult az istenekhez. De a válaszuk tavaly tél óta ugyanaz volt: Trója nem esik el a kapuk előtt táborozó görögök kezétől. Agamemnón természetesen nem akarta ezt hallani, és a fivére, Menelaosz sem. De végül kifogytak az érvekből. A görögök már belebetegedtek az otthonuktól való távollétbe. A háborút nem lehetett megnyerni, tehát jobb volt fogni az összeszedett zsákmányt, és vitorlát bontani. Ezt az érvet sokan előadták…

– Közöttük te is? – kérdezte Priamosz.

Szinón elmosolyodott.

– Nem a hivatalos gyűléseken – felelte. – Nem vagyok király, sosem engedtek volna beszélni. De magunk között, közönséges katonák között igen: helyeseltem, hogy távoznunk kell. Azt gondoltam, sosem lett volna szabad idejönnünk. Ettől népszerűtlen lettem. Nem a közkatonák között, ők hasonlóan gondolkodtak. De a vezetők között, akik a hírnevüket tették fel a háborúra, mint Odüsszeusz. Mégsem tudtak vitába szállni az egyenesen az istenektől érkezett üzenettel. Vonakodva beleegyeztek, hogy hazahajózzunk.

– És téged büntetésből hátrahagytak? – kérdezte Priamosz. A járőrök kicsit leeresztették a lándzsájukat, így Szinón már nem közvetlenül a torkánál látta őket, miközben folytatta a mondandóját.

– Nem, király. – Egy pillanatra beleharapott a könnyfoltos, sártól maszatos arcába. – Ismered a görögök Trójába utazásának a történetét? Hogy hogyan gyűjtöttük össze a hajóhadunkat Auliszban, de aztán nem tudtunk elindulni, mert eltűntek a szelek?

Körülötte a trójaiak bólogattak. Ezt a történetet mindannyian hallották, és azt mondták: a görögök megbántották Artemiszt, és amíg ki nem engesztelték, elvette tőlük a szelet. Döbbenetes módon ezt egy emberáldozat végrehajtásával tették. Hát hogyne ismerték volna a trójaiak ezt a borzalmas, görögökre jellemző kegyetlenséget?

– Amikor eljött az ideje, hogy visszatérjünk Hellászba, Kalkhasz és Odüsszeusz közösen eszelték ki a tervüket – folytatta Szinón. – Ithaka királya nem bírt ellenállni a lehetőségnek, hogy megszabaduljon tőlem.

Kreúsza ismét a fogoly feje körül lebegő vörös szalagokra nézett, és apró szúrást érzett a szemhéja mögött. A férfi nem gondolhatta komolyan ezt a rettenetes dolgot.

– Látom, érted, mire gondolok, király – jegyezte meg halkan Szinón. – Kalkhasz bejelentette a görögök gyűlése előtt, hogy az istenek kiválasztották az áldozatot, és az én vérem az, amit egy hevenyészett oltárról meg kívánnak inni. Volt egy kis kritika a katonák részéről, de inkább legyek én, mint ők.

– Értem – mondta Priamosz. – Fel akartak áldozni, mint egy állatot.

– Több volt ez szándéknál; felkészítettek rá. Megkötöztek a csuklómnál. – Szinón felemelte, hogy megmutassa a mocskos kötelet, amely még mindig összefogta a kezét. – És a lábamnál. Beolajozták a hajamat, és szalagot kötöttek a fejem köré. Ennél az áldozatnál természetesen mindennek tökéletesnek kellett lennie. De a bokám körül a kötél nem volt olyan feszes, mint ez – rázta meg a kezét –, és amikor ott hagytak az őrök látókörén kívül, kiszabadítottam magam. – Ez megmagyarázta a lába körüli gyulladt csíkokat. – Tudtam, hogy az őrök hamarosan az oltárhoz vonszolnak. Először kúsztam, majd elfutottam a táborból, amilyen gyorsan tudtam. Mire meghallottam a kiáltásokat, már majdnem odaértem a parti nádashoz, lefeküdtem, és elrejtőztem.

A férfi könnyei ismét elkezdtek csorogni, és hasonló cseppek jelentek meg a trójai király arcán is. Kreúsza tudta, hogy ő is sír. Borzalmas történet volt, még a görögök barbárságát jól ismerőknek is. Priamosz felesége, Hekabé megjegyzés nélkül nézett maga elé: a szája vékony vonallá keskenyült, és felvonta sötét szemöldökét.

– Hallottam, ahogy keresnek – folytatta Szinón. – Hallottam, ahogy a füvet vágják az ostorukkal és a lándzsájukkal. Kétségbeesve tovább akartam futni, de tudtam, nem kockáztathatom meg, hogy meglássanak. Így hát várakozással töltöttem életem leghosszabb éjszakáját, Hérához imádkoztam, aki mindig a védelmezőm volt. És másnap reggel választ kaptam az imáimra. A görögök úgy döntöttek, megépítik ezt a fából készült áldozatot az isteneknek, ahelyett hogy akarata ellenére feláldoznának valakit. Megépítették, felajánlották, aztán elhajóztak nélkülem. Így hát balszerencsém ellenére néhány nappal tovább éltem, mint amennyit kijelöltek nekem. Most meg fogsz ölni, király, és jogosan: egyike vagyok azoknak, akik azért jöttek, hogy lerombolják a városodat, és megérdemlem, hogy az ellenségedként bánj velem, még ha csak kisfiú voltam is, amikor idehoztak. Nincs családom, hogy váltságdíjat fizessen értem. Ezért nem könyörgök neked, hogy a holttestemet küldd haza a gyászoló rokonaimnak. Egy sincs. De egyetlen kérésem van.

– Mi az? – kérdezte Priamosz.

– Vidd el a lovat!

Kreúsza nagyot esett, és amikor feltápászkodott, érezte, hogy vér folyik le a vádliján. Most szinte semmit sem látott maga előtt, bár a hátán érzett hőség alapján biztos volt abban, hogy az egyetlen lehetséges úton jár. Vajon minden lángokban áll mögötte? Nem tudta rávenni magát, hogy odanézzen, mert tudta, ha megteszi, a tűz fénye elvakítja, amikor visszafordul a sötétség felé. Ez – azokra a gyakorlatias dolgokra gondolni, amelyeket meg tud tenni, és amelyeket nem – tartotta meg a lábán, hiszen életében semmi sem készítette fel a történtekre. Noha feljebb akarta húzni a ruháját, hogy rohanni tudjon, apró, szapora lépteket tett, nehogy nekimenjen valaminek.

Nemsokára azonban örült annak, hogy így tett. Amikor ismét egy zsákutcának tűnő helyen találta magát, már-már megadta magát a kétségbeesésnek, de a füstbe meredve mintha balra egy kisebb utat látott volna, amely két ház között haladt. Igyekezett felidézni, kiknek az otthonai voltak ezek, és próbált rájönni, hol lehet, amikor katonák csoportja tört ki a legtávolabb álló házból. Kreúsza visszahúzódott a férfiakkal szemközti ház homlokzatához, így nem vették észre. Nevetgéltek, miközben végigszaladtak azon a sikátoron, amelyen Kreúsza tervezett továbbmenni. Nem kellett hallania a szavaikat, hogy tudja, a katonák megöltek mindenkit, akit odabent találtak. Kreúsza megvárta, hogy eltűnjenek a füstben, majd követte őket. Az előbb még igyekezett visszaemlékezni rá, kinek a háza mellett ment el, de most hálás volt, amiért ez nem sikerült. Nem akarta tudni, kinek a torkát vágták el az imént.

Végighúzta az ujjait a mellette lévő falon. Most már jóval lassabban ment, hogy megbizonyosodjon róla, az előtte lévő emberek nem látják meg. Amikor az átjáró ismét kiért az utcára, látta, hogy sikerrel járt. Rátalált a városfalhoz vezető útra.

– Vidd el a lovat! – mondta Szinón. – Ha megteszed, elveszed tőlük a hatalmát. Itt építették meg, és Athénének, a görögök védelmezőjének ajánlották fel. Azt hitték, ez olyan nagy, hogy ti, trójaiak nem fogjátok tudni bevontatni a városotokba. Látták a síkságon a távolságot, a fellegváratok magasságát, és csak nevettek a felvetésen, hogy el tudnátok vinni magatokhoz.

– Honnan tudod? – kérdezte Hekabé. Görög beszéde kezdetleges, de tiszta volt.

– Bocsáss meg, királyné, nem értem! – felelte a fogoly.

– Honnan tudod, mit gondoltak a lóról? – ismételte meg. – Ha a nádasban rejtőzködtél az életedet féltve. Azt mondod, azután építették a lovat, hogy te elszöktél. Tehát honnan tudod, mit mondtak?

Kreúsza azt gondolta, bosszúságot lát átsuhanni a férfi arcán. De amikor az újból megszólalt, a hangja még remegett a bánattól.

– Ez volt az eredeti tervük, úrnő. Mielőtt Kalkhasz és Odüsszeusz kifőzték a cselüket ellenem. A görögök óriási lovat akartak építeni, és felruházni minden szent hatalommal, amivel csak tudták. Aztán a városotokon kívül akarták hagyni, hogy kigúnyoljanak benneteket: az őket biztonságban hazavezető istennő jeleként. Ez az a fajta dölyfös gesztus, amelynek Agamemnón nem bír ellenállni. – Hekabé a homlokát ráncolta, de nem szólt többet.

– Tehát kérlek, király – folytatta –, foszd meg őket a biztonságos hazautazástól! Az este beköszönte előtt vidd a lovukat a fellegváratokba! Az embereid fel tudják vontatni. A saját vállamat is nekifeszítem a kötélnek, ha megengeded. Bármit megteszek az istentelen görögök megbüntetéséért! Ha megengeded, hogy segítsek nektek bevontatni a lovat a városotokba, és azon belül is a legmagasabb pontra, bármelyik emberednek beledőlök a kardjába, amint végrehajtottuk a feladatot. Esküszöm.

– Nem. – Laokoón, a pap nem tudta tovább türtőztetni magát. – Könyörgök, királyom! A ló el van átkozva, és mi is el leszünk, ha beengedjük a városunkba. Ez az ember hamis nyelven beszél. Vagy be akar csapni minket, vagy őt is becsapták. A lónak nem szabad bejönnie a városunk falai mögé. Azt javaslom, égessük el. – Felemelte húsos karját, és a lándzsáját a ló oldalához tartotta. Az egy pillanatra megremegett, és halkan dongott a szavait követő döbbent csendben.

Kreúsza nem volt benne biztos, mi történt ezután. Ő maga nem látta a kígyókat, de sokan azt állították, hogy látták. Nem nézett a nádas felé. A férfit, Szinónt vizsgálta, a piszkos, kiolvashatatlan arcát. Az egyetlen jele, hogy megérthette Laokoón szavait, a kötelek által még mindig fogva tartott izmainak a remegése volt. Kreúsza úgy gondolta, Laokoón gyerekei egyszerűen beszaladtak a vízbe. Miért ne tették volna? Már rég belefáradtak a férfiak vitájának hallgatásába, és – mint Trója minden gyermeke – azelőtt még sohasem voltak a parton, nem játszottak a homokban. Természetesen elkalandoztak, kicsit követték a folyót, és eljutottak a hullámokhoz. Mindketten belegázoltak a sekély vízbe, mielőtt bárki észrevette volna, hogy elmentek.

Kreúsza tudta, hogy a hínárnak nagy levelei vannak. Gyerekkorában a dajkája intette, hogy sose menjen a vízbe a sötétzöld csápokat keresni. Míg a hínár vége elég vékony, hogy egy gyerek letépje, a növény szára vastag és rostos volt. Nagyon könnyű megbotlani benne, és az ember elveszíti a lába alól a talajt. Bizonyára ez történt Laokoón gyerekeivel. Egyikük nyilván megakadt a hínár által képzett hurokban, és elesett. Mivel nem szokott hozzá az áramláshoz, pánikba esett, kapálózott, és még jobban belegabalyodott. A másik odalépkedett, hogy segítsen a testvérének, aki már víz alá került, és ő is ugyanilyen bajba került. A parti szél elsodorta a gyenge segélykiáltásait.

Mire Laokoón – túl későn – a megmentésükre futott, a hínár ellenséges formát öltött. Istenek által küldött tengeri kígyó lett, mondta valaki, hogy megbüntessék a papot, amiért bemocskolta a lándzsájával a nekik felajánlott áldozatot. Amint elhangzottak a szavak, máris akadtak, akik elhitték.

Ahogy a pap a homokban zokogott, átölelve vízbe fulladt gyermekei testét, Priamosz aligha dönthetett másként. Az istenek megbüntették a papot, tehát a trójaiaknak meg kell szívlelniük a figyelmeztetést, és követniük kell a fogoly Szinón szavait. Farönköket tettek a ló alá, és végigvonszolták a síkságon. A férfiak egymást váltva húzták a köteleket. Keresztülgurították a városon, noha a ló alig fért bele az utcákat átszelő szekérnyomokba. Felvontatták a fellegvárhoz, és megéljenezték, amikor felért a legmagasabb pontra, a férfiak pedig megdörzsölték a sajgó karjukat, majd összetekerték a köteleket. Priamosz kijelentette, hogy áldozatot kell bemutatni az isteneknek, és utána következhet az ünneplés. A trójaiak ismét éljeneztek, amikor meggyulladtak a tüzek, és a hús főni kezdett. Először bort öntöttek az istenek kedvéért, majd a magukéért. Trója végre megnyerte a háborút.

Kreúsza megfordult, és visszanézett az égő városára. Eljutott a falakig, de most láthatta, hogy a lángok előbb elértek oda, mint ő. Nem tudta követni a falakat a város körül a városkapuig, ahogy eltervezte: az utcák lángokban álltak. Ha fel tudott volna mászni a falra, ahol most állt, talán még megmenekülhetett volna. De túl magas, túl meredek volt, nem talált semmit, amibe megkapaszkodhatott volna. A férfiak, akiket követett, már nem jelentettek rá veszélyt: a füstben fuldokolva életüket vesztették a vérontást hajszolva. Maga előtt látta a tetemeiket, ahogy már beléjük kapott a tűz.

Sokkal hamarabb megértette a helyzetét, mint az odafent daloló madarak – a tetőkön, amelyek még nem lángoltak –, bár az égbolt feketéllett, a holdat eltakarta a sűrű, szürke füst. A tűz városszerte olyan fényes volt, mintha reggel lett volna, és Kreúsza tudta, hogy nem felejti el ezt a furcsaságot – a tüzet, a madarakat és az éjszakai nappalt –, ameddig csak él.

És így is történt, bár ez nem sokat jelentett, mert jóval hajnal előtt már halott volt.

3
A trójai nők

A parton várakoztak, üres tekintettel meredtek a tenger felé. A száraz hínár és a törött, barna nádszárak szaga küzdött a ruháikat és a zilált hajukat elárasztó füst bűzével. Két nap után a görögök végre bevégezték a feketéllő város módszeres kifosztását, és amíg a nők arra vártak, hogy megtudják, kinek a tulajdonai lettek is most, összesereglettek a királynéjuk körül, mintha annak utolsó kisugárzása melegen tartaná őket.

Hekabé, egy alacsony, inas alak, a szemét félig eltakarva egy víztől és sótól lekoptatott, sima, alacsony sziklán ült. Próbált nem gondolni a férjére, Priamoszra, akit az aljas görögök kaszaboltak le, miközben egy oltárba kapaszkodott, és sötét vére végigcsorgott a mellén, amint a feje hátranyaklott gyilkosának pengéjétől. Miközben elesett a város, megtanult valami egyebet is: az öregek nem úgy halnak meg, mint a fiatalok. Még a vérük is lassabban folyik.

Keményen összeszorította a száját. A gaztevőnek, aki lemészárolta – egy öregembert, miközben egy istenhez fohászkodott védelemért –, meg kell lakolnia kegyetlenségéért, tiszteletlenségéért, istentelenségéért. Egyedül ebbe tudott kapaszkodni, minden más elveszett: senki sem számíthat arra, hogy miután semmibe vette egy isten templomának a szentségét, boldogan tovább él. Vannak szabályok. Még a háborúban is vannak szabályok. Egy ember fittyet hányhat rájuk, de az istenek nem teszik. Lemészárolni valakit, amint menedéket keresve meghajtja a merev térdét? Az ilyen viselkedés megbocsáthatatlan, és az istenek – ezt Trója füstölgő romjainak királynéja nagyon jól tudta – ritkán hajlandóak megbocsátani.

Beleharapott a szájába, örült a fémes íznek. Ismét nekikezdett a névsornak, azon fiúk neveinek, akik a harcban estek el, akik az összecsapásokban haltak meg, két éjszakával korábban, amikor a várost fosztogatták. Mindegyikük halálával egy-egy újabb része fonnyadt el, mint a túl sokáig a napon hagyott állati bőrök. Amikor végül Hektór meghalt, amikor Akhilleusz, az a mészáros legyőzte az ő legbátrabb harcos fiát, azt gondolta, már nem maradt benne semmi, ami összefonnyadhatna. De az istenek egyikének – nem merte kimondani Héra nevét – hallania kellett még ezt az önhitt gondolatot is, és úgy döntött, tovább bünteti őt. És mindezt egy nő miatt. Mindezt a miatt az aljas spártai szajha miatt. Kiköpte a vért a homokra. A bosszúvágya mindent elsöprő volt, de hiábavaló.

Meglátott egy madarat, ahogy megfordul a szélben, és visszarepül a part felé. Ez vajon jel? A madarak repüléséről tudni, hogy istenek üzeneteit hordozzák, de csak hozzáértő papok tudják a szárnyak nyelvét olvasni. Mégis biztosra vette, hogy ez egyszerű üzenet, amely arra emlékezteti őt, hogy még van egy fia – egy a csodaszép fiai közül, aki magas, erős –, az egyetlen, aki életben maradt.

És csak azért, mert a görögök nem tudták, hol van, vagy hogy egyáltalán létezik. Az utolsó, a legfiatalabb fia, aki az éj leple alatt elszökött a városból, és egy régi barátjával elrejtőzött Trákiában. Egy barátnál, akit szépen megfizettek. Még a szövetségeseket is bátorítani kell, hogy támogassák a vesztes felet, mondta Priamosz. És Trója hosszú ideje a vesztes oldalon állt: csak az erős falak és a makacsság tartotta a várost tíz hosszú éven át a görögök ellen.

Priamosszal a fiú holmijában négy, összefont drótból alkotott aranykarikát rejtettek el, majd jó szorosra kötötték a csomagját, mielőtt elindult.

– Érkezéskor kettőt adj oda a házigazdádnak! – mondták. – A másik kettőt rejtsd el, és senkivel se közöld, hogy nálad vannak!

– Akkor mire jók nekem? – kérdezte a készséges, hűséges fiú.

– Megtudod, amikor szükséged lesz rájuk – felelte az asszony, és a kezét a fiú vállára tette, hogy bele tudjon nézni a szemébe, mert olyan magas volt. – Az emberek sokat megtesznek egy idegennek, ha van egy kis darab aranya, amit felajánlhat. – Megmutatta, hogyan engedelmeskedik a lágy fém a kezének, hogyan tud lecsípni a nemesfém sodronyból egy kisebb darabot, ha meg kell valakit vesztegetnie.

A fiukat kísérő rabszolgának semmit sem mondtak: az arany csábítása túl erős lett volna, és kés hatolt volna az édes gyermek két bordája közé, mielőtt egynapi lovaglásra távolodott volna az otthonától. Létfontosságú volt a titoktartás, az anyja imádkozott az istenekhez, hogy a fiában tudatosuljon, az élete forog kockán, ha nem tud csendben maradni. A férje figyelmeztette a fiút, és ő is ezt tette. Nem ő volt az utolsó életben lévő fia, amikor végső csókot adott neki, és a fiú elindult az eldugott utcán a város északi részében. De az asszony tudta, amikor sírva búcsút intett neki, hogy ő marad utoljára életben.

Kicsit megremegett, szorosabbra fogta vállán a kendőt. A görögök éltek a kínálkozó lehetőséggel. Minden sarkon körülnéztek, hátha esetleg valami csillogó elkerülte a figyelmüket; úgy ragadtak meg mindent, mint egy csóka. Minden rejtekhelyről elrabolták az aranyat és a bronzot, felhalmozták a homokban, hogy elosszák maguk között. Óvatosan, mert a zsákmány igazságtalan elosztása az elmúlt években végtelen bajokat okozott nekik. Persze előfordult, hogy valaki csalt. Már láttak egyeseket, ahogy a ruhájukba gyömöszölték az értékes fémet. Hekabé úgy hallotta, egy görögöt azon kaptak, hogy egy aranygyűrűt dugott az arca és a fogai közé, és a csalásért felmetszették a pofazacskóját. Most már semmit sem rejt az arcába. Még a fogai közé sem.

A nők tehetetlenül, megtörten várakoztak. Mi történt a világvége után? Polüxené az anyja lábánál ült, elmerengve dörzsölte az anyja lábszárát fel-le, mint egy kisgyerek. Andromakhé kicsit távolabb ült az anyósától. Ő nem trójainak született, de feleségül ment Hektórhoz, és most már közéjük tartozott. A kisbabája az álla alá fészkelte be magát, picit nyafogott – a zaj és a pánik megzavarta az álmát. Kasszandra a tenger felé fordult, a szája némán mozgott. Régen megtanult hallgatni, még ha nem tudott is megálljt parancsolni az ajkáról áradó szavaknak.

Egyetlen asszony sem sírt. A halott férjek, apák, fivérek és gyermekek mindannyiuknak friss sebek voltak. Éjszakákon át gyászoltak, a hajukat és a ruhájukat tépték. De az őket őrző görög férfiaknak kevés idejük volt, hogy a jajveszékeléssel törődjenek. Polüxené a szeme alatti, fekete sérülést ápolta, a nők most csendben voltak. Mindegyik megfogadta magának és a többieknek, hogy magányosan fog gyászolni, amikor majd tud. De mind tudták, hogy soha többé nem lelnek magányra. Amikor egy háború véget ér, a férfiak elvesztik az életüket. De a nők minden mást elvesztenek az életükön kívül. És a győzelem nem tette jóindulatúbbá a görögöket.

Polüxené halk, a torkából felszakadó kiáltást hallatott, amely elvegyült a kormoránok csivitelésével, így a fogvatartóik nem hallották meg. Bárhogy igyekezett elfojtani a fájdalmát, nem tudott uralkodni magán.

– Elkerülhető lett volna ez? – kérdezte az anyjától. – El kellett esnie Trójának? Nem volt olyan pont, amikor megmenekülhettünk volna?

Kasszandra válla megremegett az erőfeszítéstől, hogy ne üvöltsön fel. Remegett a vágytól, hogy elkiáltsa magát: százszor, ezerszer, tízezerszer elmondta nekik. És senki sem figyelt rá, egyszer sem, egy pillanatig sem. Nem hallották, nem voltak képesek meglátni, de ő mindig csak a jövőt látta, örökké. Na jó, nem örökké. Olyan tisztán látta a saját jövőjét, ahogy minden egyebet. És csak a rövidsége szolgált vigaszul számára.

Hekabé lepillantott a lányára, végigfuttatta az ujjait Polüxené haján. Nem vette észre a tenyerére tapadt, vékony hamuréteget. Nem bírt lenézni a lányát megérintő kezére, mivel tudta, hogy egy görög keze még az éj beköszönte előtt megbecsteleníti a lányát. Egyedül az volt a kérdés, melyik görög melyik lányát, melyik menyét viszi el. Az volt a kérdés: ki, nem pedig az, hogy megtörténik-e, vagy hogy mikor.

– Nem tudom – felelte. – Az istenek tudják, őket kell kérdezned. – És a tenger felé nézve az őt kísérők feje fölött észrevette, hogy az egyik trójai nő hiányzik. – Hol van Theanó? – kérdezte.