Gabriel
García
Márquez

Az ezredes úrnak
nincs, aki írjon

– részlet –

Fordította Hargitai György

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Gabriel García Márquez
El coronel no tiene quien le escriba
Editorial Aguirre, Medellín, 1961

© Gabriel García Márquez, 1961
Hungarian translation © Hargitai György, 1972

Az ezredes kinyitotta a kávésdobozt, és látta, hogy csak egykanálnyi van benne. Levette a fazekat a tűzhelyről, a fele vizet a földes padlóra löttyintette, aztán egy késsel a fazékba kotorta a doboz belsejéből a fémkaparékkal keveredett kávépor maradékát.

Amíg az agyag tűzhely mellett üldögélve várta, hogy felforrjon az ital, az ezredesnek olyan érzése támadt, hogy mérges gombák és liliomok sarjadnak a zsigereiben. Október volt. Bajosan kijátszható reggel, még az olyan embernek is, mint ő, akinek már sok ilyen reggelben volt része. Ötvenhat esztendőn át – amióta véget ért az utolsó polgárháború – az ezredes mást se csinált, csak várt. Kevés dolog köszöntött be az életében, de az október mindig beköszöntött.

Felesége félrehajtotta a szúnyoghálót, amikor meglátta, hogy a kávéval belép a hálószobába. Az éjszaka asztmarohamot kapott, és most kábult volt. De azért felült, hogy elvegye a csészét.

– Hát te? – kérdezte.

– Már ittam – füllentett az ezredes. – Még maradt egy púpozott kanállal.

Ebben a pillanatban megkondultak a harangok. Az ezredes el is feledkezett a temetésről. Amíg a felesége a kávét itta, az egyik végén leakasztotta a függőágyat, a másikon meg fölgöngyölte az ajtó mögött. Az asszony a halottra gondolt.

– Ezerkilencszázhuszonkettőben született – mondta. – Pontosan egy hónappal a mi fiunk után. Április hetedikén.

Darabosan lélegzett, közben szürcsölgette a kávét. Az egész asszony más se volt, csak néhány fehér porc egy meggörbült és merev hátgerincen. A légzési zavarok arra kényszerítették, hogy állító hangsúllyal kérdezzen. Amikor megitta a kávét, még mindig a halott járt az eszében.

– Szörnyű lehet, ha októberben temetik az embert – mondta. De az ura nem figyelt rá. Az ablakot nyitotta. Október bevette magát az udvarba. Amíg az eleven, zölden duzzadó növényeket nézte, a földigiliszták kupackáit a sárban, az ezredes megint a velejében érezte a baljós hónapot.

– Még a csontjaim is nyirkosak – mondta.

– Tél van – felelt rá az asszony. – Mióta megeredt az eső, egyre mondom, hogy aludj harisnyában.

– Már egy hete abban alszom.

Csöndesen, de szakadatlanul esett. Az ezredes szívesen magára tekert volna egy gyapjútakarót, és visszafeküdt volna a függőágyba. De a repedt bronzharangok sürgető szava eszébe juttatta a temetést.

– Október van – motyogta, és elindult a szoba közepe felé. Csak akkor jutott eszébe az ágy lábához kötött kakas. Párbajkakas volt.

Kivitte a csészét a konyhába, majd a nappaliban felhúzta a faragott fakeretes ingaórát. A hálókamra túl szűk volt egy asztmás betegnek, de a nappali annál tágasabb; benne egy terítővel borított asztalka körül négy fonott hintaszék, az asztalon egy gipszmacska volt. Az órával szemközt, a falon egy fátyolba burkolt nő képe, körülötte Ámor-figurák, egy rózsával teleaggatott csónakban.

Negyed nyolc múlt öt perccel, mikor felhúzta az órát. Aztán kivitte a kakast a konyhába, odakötötte a tűzhely tartóvasához, friss vizet töltött az edénybe, és egy marék kukoricát szórt mellé. A lyukas kerítésen egy csapat gyerkőc bújt be. Körülülték a kakast, bámulták csendesen.

– Ne bámuljátok azt a jószágot – szólt az ezredes. – A kakasok elkopnak, ha sokat bámulják őket.

A gyerekek rá se rántottak. Az egyik egy divatos dalba kezdett a harmonikáján.

– Ma ne játssz – mondta az ezredes. – Halott van a faluban. – A gyerek a nadrágja zsebébe dugta a hangszert, és az ezredes bement a szobába, hogy felöltözzön a temetésre.

Fehér ruhája vasalatlan volt az asszony asztmája miatt. Így aztán az ezredesnek azzal a régi fekete szövetruhájával kellett beérnie, melyet házasságkötésük óta csak különleges alkalmakkor viselt. Nehezen találta meg a bőrönd fenekén, újságpapírba csomagolva, ahol naftalingolyókkal védték a molytól. A felesége csak feküdt az ágyban, és még mindig a halottra gondolt.

– Már biztos találkozott Agustínnal – mondta. – Bárcsak ne mondaná el neki, hogy milyen helyzetbe kerültünk a halála után.

– Most már alighanem kakasokról beszélgetnek javában – mondta az ezredes.

Talált a bőröndben egy hatalmas régi esernyőt. A felesége nyerte azon a tombolán, mellyel pénzalapot akartak gyűjteni az ezredes pártja számára. Akkor este egy szabadtéri előadáson vettek részt, melyet még akkor sem szakítottak félbe, amikor eleredt az eső. Az ezredes, a felesége meg a fia, Agustín – aki akkor nyolcesztendős volt – mindvégig jelen volt az előadáson, az esernyő alatt ültek. Agustín most már halott volt, és a moly tönkretette a csillogó selyemszövetet.

– Nézd csak, mi lett a mi cirkuszi bohóc esernyőnkből – mondta régi szavajárásával az ezredes. Feje fölött kinyitott egy titokzatos fémpálcikarendszert. – Most már csak arra jó, hogy a csillagokat számoljuk alóla.

Elmosolyodott. De az asszony annyit se tett, hogy az ernyőre pillantson. – Így van ez mindennel – suttogta. – Elevenen megrothadunk. – És lehunyta a szemét, hogy még erősebben gondolhasson a halottra.

Az ezredes tapogatózva megborotválkozott – mert tükre már rég nem volt –, majd csendesen felöltözött. A nadrágját, mely majdnem olyan szorosan simult a lábára, mint a bokáján madzaggal záródó hosszú alsója, két, derékmagasságban felvarrt aranyszínű csaton átbújtatott szövetnyelv tartotta, mely a nadrág anyagából készült. Nadrágszíjat nem használt. Az inge, mely olyan színű és ugyanolyan kemény is volt, mint a régi kartonpapír, egy rézgombbal záródott, mely a keménygallér rögzítésére szolgált. Hanem a keménygallér szakadt volt, így aztán az ezredes lemondott a nyakkendőről.

Mindent úgy csinált, mintha valami fontos dolgot művelne. Keze csontjain fénylőn feszült a bőre, s májfoltok tarkították, akárcsak a nyakán. Mielőtt felvette a lakkcipőjét, lekaparta róla a varrásba száradt sarat. Most olyan ruhában láthatta a felesége, amilyenbe az esküvőjük napján volt öltözve. Csak most döbbent rá, mennyire megöregedett az ura.

– Mintha nagy eseményre készülnél – mondta.

– Ez a temetés valóban nagy esemény – mondta az ezredes. – Ez az első, hosszú évek óta, aki természetes halállal halt meg.

Kilenc is elmúlt, mire elállt az eső. Az ezredes menni készült, amikor a felesége megfogta a kabátja ujját.

– Fésülködj meg – mondta.

Az ezredes megpróbálta egy szarufésűvel lesimítani acélszürke sörtéit. De hasztalan volt az igyekezete.

– Olyan lehetek, mint a papagáj – mondta.

Az asszony végigmustrálta. Úgy találta, hogy nem olyan. Az ezredes nem olyan, mint a papagáj. Szikár ember volt, erős csontú, keménykötésű. A szeme elevenen csillogott, nem úgy nézett ki, mint akit spirituszban tartanak.

– Így már jó – ismerte el az asszony, és mikor az ura kilépett a szobából, még hozzátette:

– Kérdezd már meg a doktort, hogy talán minálunk forró vizet szokott kapni a nyakába?

A falu végén laktak, málló vakolatú, pálmatetős házban. A levegő párás volt, de már nem esett. Az ezredes lefelé indult egy sikátor összezsúfolt házai közt, a tér irányába. Mikor kiért a főutcára, összerezzent. Ameddig a szeme ellátott, az egész falu csupa virág. A feketébe öltözött asszonyok a házak kapujában ülve várakoztak a temetésre.

A téren újra szemerkélni kezdett az eső. A játékterem tulajdonosa meglátta az ajtóból az ezredest, és tárt karokkal kiáltott felé:

– Várjon, ezredes úr, kölcsönadok egy esernyőt.

Az ezredes a fejét se fordította oda, úgy válaszolt:

– Köszönöm, így is jó.

A gyászmenet még nem indult el. A férfiak – fehér ruhában, fekete nyakkendőben – a kapuban beszélgettek, esernyő alatt. Egyikük meglátta az ezredest, hogy kerülgeti a pocsolyákat a téren.

– Ide jöjjön, komámuram – kiáltotta.

Helyet csinált az ernyő alatt.

– Köszönöm, komámuram – mondta az ezredes.

De nem fogadta el a meghívást. Egyenesen bement a házba, hogy részvétét nyilvánítsa az elhunyt apjának. Elsőnek a sokféle virág illatát érezte meg. Aztán a meleget. Az ezredes megpróbált utat törni a benyílóban szorongó sokaságban. De valaki a vállára tette a kezét, és betuszkolta a szobába, a zavart arcok sorfala közt egész oda, ahol a halott – mély és kitágult – orrlyukaival találta szemben magát.

Ott volt az anya, pálmafonat legyezővel kergette a legyeket a koporsóról. Néhány feketébe öltözött asszony olyan arckifejezéssel nézte a tetemet, ahogy a folyó sodrát bámulná. Hirtelen hang tört fel a szoba mélyéből. Az ezredes félretolt egy asszonyt, oldalt került a halott anyjához, és vállára tette a kezét. Összeharapta a fogát.

– Fogadja részvétem – mondta.

Az asszony nem fordult felé. Kinyitotta a száját, és felordított. Az ezredes összerezzent. Érezte, hogy valami alaktalan tömeg, mely szaggatott jajveszékelésben tör ki, a holttesthez taszítja. Támaszt keresett a kezével, de nem lelte a falat. Helyette embertesteket talált. Valaki a füléhez hajolt, és tagoltan, gyöngéden azt mondta neki: – Vigyázzon, ezredes úr! – A fejét odafordította, és a halottat látta maga előtt. De nem ismert rá, hiszen máskor olyan erős és fürge volt, most meg fehér lepelbe takarva, kezében a pisztonnal olyan tanácstalannak tetszett, akárcsak ő maga. Amikor felemelte a fejét, hogy a sikoltozás felett némi levegőhöz jusson, meglátta a lezárt ládát, ahogy az ajtó felé bukdácsol a falnak lapított, szétmálló virágfüzérek közt. Verejtékezett. Minden ízülete fájt. Egy pillanat múlva rádöbbent, hogy kint áll az utcán, mert a szemerkélő eső a szemhéjára hullt. Valaki karon ragadta, és azt mondta neki:

– Siessen, komámuram, magára várok.

Don Sabas volt, elhunyt fiának keresztapja, az ezredes pártjának egyetlen vezetője, aki átvészelte a politikai üldöztetést, és most is a faluban lakott. – Köszönöm, komámuram – mondta az ezredes, és csöndesen lépkedett az esernyő alatt. A zenekar rázendített a gyászindulóra. Az ezredes észrevette, hogy hiányzik egy fúvós, és most első ízben volt biztos benne, hogy a halott igazán meghalt.

– Szegény – mormolta.

Don Sabas krákogott. Az esernyőt bal kezében tartotta, fogantyúját szinte a feje magasságában, mert alacsonyabb volt az ezredesnél. Amikor a gyászmenet elhagyta a teret, az embereknek megeredt a nyelve. Don Sabas akkor az ezredesre emelte vigasztalan arcát, és így szólt:

– Komámuram, mi van a kakassal?

– A kakas megvan – felelt az ezredes.

Ebben a pillanatban kiáltás hangzott:

– Hová azzal a halottal?

Az ezredes fölemelte a tekintetét. A laktanya erkélyén megpillantotta a szónoki tartásba merevedett bírót. Alsónadrágban és flanelingben volt, duzzadt arca borotválatlan. A zenészek abbahagyták a gyászindulót. Egy pillanat múlva az ezredes felismerte Ángel atya hangját, aki harsogó párbeszédbe kezdett a bíróval. Az esernyőre hulló eső dobolásán át szűrte ki a szavakat.

– Mi az? – kérdezte don Sabas.

– Mi volna? – felelt az ezredes. – Hogy a temetési menet nem haladhat el a csendőrlaktanya előtt.

– Erről megfeledkeztem – szólalt meg don Sabas. – Mindig elfelejtem, hogy ostromállapot van.

– De hát ez nem lázadás – mondta az ezredes. – Csak egy szegény halott muzsikus.

A menet letért az útról. Az alvégen az asszonyok csöndesen rágták a körmüket, ahogy nézték az elhaladókat. De aztán kitódultak az utca közepére, búcsúzó, hálálkodó és magasztaló szavakat kiáltoztak, mintha azt hinnék, hogy a halott meghallja odabent a koporsóban. Az ezredes rosszul érezte magát a temetőben. Amikor don Sabas a falhoz szorította, hogy utat engedjen az embereknek, akik a halottat vitték, mosolygós arccal fordult az ezredes felé, de kemény arc nézett vissza rá.

– Mi baja, komámuram? – kérdezte.

Az ezredes sóhajtott:

– Október van, komámuram.

Ugyanazon az utcán tértek vissza. Az eső elállt. Az ég kitágult, élénkkék színt öltött. „Már nem esik” – gondolta az ezredes; jobban érezte magát, de tovább merengett. Don Sabas fölrezzentette:

– Komámuram, nézesse meg magát a doktorral.

– Nem vagyok én beteg – mondta az ezredes. – Csak az a baj, hogy októberben mindig úgy érzem, hogy férgek nyüzsögnek a zsigereimben.

– Ó! – sóhajtott don Sabas. És a háza kapujában elbúcsúzott tőle; kovácsoltvas ablakos, emeletes, új épületben lakott. Az ezredes elindult hazafelé; kétségbe volt esve, hogy le kell vetnie az ünneplőruhát. Egy pillanat múlva ismét elment, s a sarki boltban egy doboz kávét vásárolt, meg egy fél font kukoricát a kakasnak… … …

Tartalom

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4194 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence