© Babarczy Eszter, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Marcos Guinoza: À deriva (2025)

Szerzőfotó © Végh László

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978-963-518-456-9

2021. augusztus 1.

Felhívsz, hogy vágjam le a hajad. Én vágom a hajad egy ideje, amióta nem mozdulsz ki Budapestről, azelőtt Cselényi vágta. Nem adod magad egy idegen kezére. Nem engeded bele magad az intimitásba egy fodrásszal. Csak a családban szabad megbízni. Ezt otthon tanultad. Mindenkinek fogcsikorgatva hinnie kellett a családban. Senki nem beszélhetett őszintén, de a család volt minden. A család a keret, amit nem hagyhatsz el. Nem a pénz számít. Neked a pénz nem számít. De más ne nyúljon a testedhez. Amikor orvoshoz vittelek, ismerősünkhöz, olyan ijedt voltál, mint a fészekből kiesett madárfióka. Egy idegen nyúlt a testedhez. Nem hiszel a szerepekben, csak a személyekben. Csak beágyazott személyeket engedsz közel. Ezért vágom én a hajad. Talán azért is, mert így meglátogatlak. Akkor látlak, amikor szükséged van rám. Mostanában gyakran.

Az igazság az, hogy undorodom a testedtől. A fejbőrödön sebek jelentek meg. Fájnak? – kérdezem, mire vállat vonsz, és azt mondod, inkább viszketnek. Rondák, nagyon? Nem mondom, hogy rondák. Nem akarom minősíteni a testedet, a tested alakulását. Ott vannak a fejbőrön, óvatosan kikerülöm őket a fésűvel, miközben a finom és göndör fürtöket lemetszem. Mint egy kisbaba haja. Nem ritkul különösebben, de olyan vékony, hogy nem is értem, hogyan lehetünk rokonok.

De rokonok vagyunk. Néha szeretném elfelejteni ezt a tényt, levetni a nevem, de bármit csinálok, te nézel vissza rám a tükörből. A te szemedet látom, a te grimaszaidat. A kezem ugyanúgy tömzsi. A nagylábujjam ugyanolyan szögletes. Fáj a nagylábujjamra néznem, mert téged látlak benne. Szeretném, ha nem te lennél az apám.

Jó lesz így? – kérdezem.

Mindegy, csak legyen rövid – mondod.*

* „Mindannyian egy lakoma maradékai vagyunk, ahol szüleink laktak jól.” Ezt a mondatot találtam egyszer kamaszkoromban. Sokáig azt hittem, Novalis írta, de hiába olvastam újra és újra a Heinrich von Ofterdingent meg a többi töredéket, nem találtam. Miért hittem, hogy Novalis írta? Nem tudom. A Google semmilyen nyelven nem ad rá találatot. Ez a mondat egyedülálló. Ennek a mondatnak nincs párja a világ összes írott szövegében. Ezt a mondatot minden bizonnyal én találtam ki, csak szükségem volt rá, hogy másnak tulajdonítsam. Neked is voltak szüleid. A szüleidnek is voltak szülei. Nem látok nagyon vissza az időben, háromgenerációnyi messzeségben talán, s akármennyit kutattam is a levéltárakban, akármilyen alaposan olvastam is újra meg újra a ránk maradt iratokat, hogy megismerjelek, téged, az ismeretlen hőst, és ezáltal magamat is, a gyászával nehezen boldoguló hősnőt, óriási fehér foltok maradtak. Van egy kép: apád szertartásosan kezet csókol anyádnak. Anyád arcán kedves, kicsit kacér, kicsit tartózkodó mosoly. Egyszerre kacér és tartózkodó, nem tudom, hogy csinálja. Apád is mosolyog, miközben anyád keze fölé hajol. Egy parasztlánynak aligha csókoltak gyakran kezet a harmincas években. Apád demokrata volt, ennyiben feltétlenül. Hogy hol mindenfelé űzte zavaros üzleteit, nehéz már tudni, olyan papírt találtam, amely szerint a Királyi Magyar Tudományegyetem hallgatója, de meséltetek német egyetemi képzettségről is, és arról is, hogy végül csak technikusi oklevelet szerzett, nem vegyészmérnökit. Apád udvarolt anyádnak. Anyád testvére szerint valójában neki szeretett volna udvarolni, a szép szőkének, de az idősebb (egyébként barna) nővér volt soron a férjhezmenetelben. Anyád testvére nem megbízható forrás. Akárhogy is, a katolikus Babarczy elvette a hét évvel fiatalabb református parasztlányt, aki ekkoriban már iparművészként dolgozott, egy érettségivel, amelyet az Erzsébet Nőiskola ösztöndíjával szerzett. Az ösztöndíjat úgy kapta, hogy imádott nagyapád besétált vele és a rajzaival, és azt mondta, itt a magyar tehetség, akiről Klebelsberg Kunó beszél, tessék felvenni. Anyád szerette apádat, kis képregényeket rajzolt neki, hogy ne tekeregjen annyit és töltsön időt a családjával is, de hamar megelégelte az életet vele, mert elitta még a télikabátodat is. Ráadásul apád 1952-ben okirat-hamisítási ügybe keveredett, a jó isten tudja, mit csinált, ekkoriban a paksi konzervgyár mérnöke volt, ahol a családi legenda szerint beboríttatott egy tonna éretlen paradicsomot a Dunába, hogy ebből nem lehet konzervet csinálni. Ott Pakson játszódik néhány rémálomszerű, de általad viccesen előadott jelenet. 1956-ban anyád vonatra rakta és Bécsbe küldte apádat, onnan ment aztán tovább Dél-Afrikába az apartheid vegyészmérnökének. Megcsinálta a dél-afrikai műtrágyagyártást. Egy jelenet vele: kézen fogva vezet, vagy inkább vezeted te őt, hazafelé Pakson a kocsmából. Esős az idő. Egy nagy pocsolyánál apád azt mondja, megmutatom, hogy nem vagyok részeg, átviszlek ezen. Tiltakozol, érzed, hogy nem lesz jó. Nem hagyja magát, az önérzete múlik a dolgon. Felemel, elbotlik és elterül a pocsolyában. Fehér ballonkabátja csupa sár. Te húzod fel, Apsi, menjünk haza, különben ott maradna a földön. Mennyi lehetsz? 10 éves? 11? Nem tudom. Egy másik paksi emlék: apád dolgára megy, de téged ott hagy a laboratóriumban egy Mengyelejev-táblázattal. Mire visszajövök, ezt tanuld meg, mondja. Nézed a Mengyelejev-táblázatot. Olvasni éppen tudsz, de ebből nem értesz semmit. Hogy tanulnád meg? Erre gondolsz és rettegsz, nem azért, mert bántani fog, hanem mert csalódást okozol.

„Paks, 1953. augusztus 3. (…) Szandált nem vettem, nem volt reá alkalom. Ismétlem, végtelenül lehangol ez a műsorváltozás, de némi elégtétellel tölt el, hogy nagyrészt meg tudtam valósítani Lacikát illető elgondolásomat, sokat tanult, igen sokat, játszva és szinte észrevétlenül, s olyan nyarat töltött nálam, ami élményekben igen dús, amiről egész évben beszélni fog és ami a legfőbb, határtalanul boldog volt, de olyan boldog, amilyennek szeretném látni és tudni örökké. De erről majd személyesen fog beszámolni.”

Amit ők akartak egyetlen fiuktól, nem írható le pusztán annyival, hogy diplomás vegyészmérnök legyen. Ők zsenit neveltek, tudományos zsenit. Apád sasorrát és tudományos érdeklődését voltál hivatva örökölni. Az orrod inkább méretes krumplira hasonlított, ez nem zavarta a rokonságot abban, hogy rendszeresen megdicsérjék, micsoda sasorr. Örököltem. Neked a családi előre elrendelés ellen kellett harcolnod, de csak annyira voltál bátor, hogy beadd két helyre is a felvételi kérelmedet, a Műegyetemre és a Színház- és Filmművészeti Főiskolára. Nem is írtátok elő nekünk, hogy hová jelentkezzünk, milyen pályát válasszunk. Nem szóltatok bele, mert neked beleszóltak, és fájt. Így lenne lakomáról lakomára kevesebb a fájdalom, ha mindenki le tudná faragni azt, ami neki fájt. De miközben lefaragjuk a régi tüskét, új tüskék bújnak elő, új fájdalmak.

2021. augusztus 5.

Csöndben ülünk egymás mellett. A csönd nem kényelmes, nem abból fakad, hogy szinkronban vagyunk, és akkor is összetartozunk, ha nem váltunk szavakat. A csönd abból fakad, hogy nincs egymásnak mondanivalónk. Hogy neked miért nincs számomra mondanivalód, nem tudom.

A világod elég kicsi lett, kevés dolog érdekel. A televízió mindig be van kapcsolva – én megbolondulok tőle, de számodra most ez a világ. A hírek mennek, ugyanaz a híradó többször egymás után, aztán sorozatok és sportműsorok. Ülsz a fotelben, nem nézed a tévét, csak amikor vált a kép, akkor kap oda a szemed. Ellenőrzöd, hogy valami fontos történik-e, és ha úgy ítéled, nem fontos, akkor elfordulsz ismét. A nem fontos kategória egyre duzzad. Szélsőséges időjárási jelenségek, terrorizmus, betegségek nem érdekelnek. A nagypolitika még felszít benned egy szikrát, fellobban egy kis láng, kifújsz magadból némi dühöt, aztán megint elalszik.

Talán ezért nincs mondanivalód. Talán azért nincs, mert nem szoktuk meg, hogy csak úgy beszélgetünk, nem volt szokásunk, nem találjuk ennek a társas viselkedésnek a kulcsát. Te nem tudod, mi érdekel engem, és nem akarsz untatni, ezt mindig érzem. Feltételezéseid vannak, de félsz, hogy unlak. Pedig nem unlak. Félek.

Nekem azért nincs mondanivalóm, mert minden erőmmel fegyelmezem magam, hogy ne rohanjak sikítva el a lakásból. Olyan feszültség van bennem, ami minden hűtővizem felemészti, véleménynyilvánításra nem marad erőm. Tényszerű megállapítások, amikor kifejezetten szükségesek – ennyi a verbális teljesítményem.

Így ülünk ketten a szobádban, miközben megy a tévé, egyre csak megy a tévé. Ülünk és kínosan hallgatunk.*

* Scire nefas. Ez volt a mottóm kamaszkoromban. Hogy Horatius melyik verséből való, azt 18 évesen elfelejtettem (az Ad Leuconoen az), de ez a két szó mélyebben érintett, mint az egész középiskolai tananyag. Nem szabad tudni, ezt jelenti. A versben a tiltás tárgya a holnap, a jövő, az idő. Nem szabad előrenézni, nem szabad azt kérdezni, mit hoz a holnap. A mának kell élni. De ezt én már nem jegyeztem meg, csak az ragadt meg a fejemben, hogy nem szabad tudni. Mert a családnak ez lehetne a jelszava. Nem szabad tudni, mi történt ebben a családban. Nem beszélünk semmiről. Nem beszélünk történelmi szörnyűségekről, konfliktusokról. Nem beszélünk zsidókról és keresztényekről. Nem beszélünk háborúról. Nem beszélünk szegénységről, éhezésről és lakásínségről. Nem beszélünk fájdalmakról és sérelmekről. Nem beszélünk arról, miért sír anyám éjszaka hangosan, miközben mi az ágyunkban lapulva hallgatjuk. Nem beszélünk arról, miért haragszik a nagymama. Miről beszélünk? Nem tudom felidézni. Látom magunkat, ülünk a konyhaasztalnál, ételt tálal fel anyám, játsszunk valamit, azt, hogy eldugtok kanalat, sótartót, és emlékezni kell rá, mi tűnt el. Nem hallom a szavainkat. Nagyon koncentrálok, igyekszem odafigyelni, de nem jön át semmi az emlékben. Csak sejtem, hogy megbeszéljük, hová fogunk menni mikor, és onnan hová megyünk át később, ezeket a gyakorlati dolgokat minden bizonnyal megtárgyaltuk, de az emlékeimben le van némítva a hang, nem elérhető a tartalom.

Scire nefas: folyton tilalomfákat kerülgetünk, az elhallgatás stratégiáit csiszoljuk, rejtekhelyeket keresünk a titkainknak. A hallgatás felszínén evezünk, és úgy teszünk, mintha nem volna mélység alattunk, mintha az élet abból állna, hogy ilyen óra akkor, és olyan óra ekkor. A történelem számomra messzi és idegen kérdés. A francia forradalom történetének vérességétől kiborulok, de a saját történelmem véres elemeit nem ismerem. Talán nem akartok terhelni minket, talán csak nem tudjátok megtalálni a szavakat, amelyek egyszerre felnyitják a múltat, ugyanakkor megnyugtatóan le is zárják, nem lesz belőle Pandora szelencéje. Csak görög mitológiát olvastok nekünk, az minősül elég biztonságosnak. Sok fénykép készül rólunk, gyerekekről, de nem nézegetünk családi fényképalbumot, pedig utólag találtam néhányat. Nincs múlt és kész. És nincsenek fájdalmak. A fájdalmakat ad acta tettük. Nem tartoznak ránk. Tiltás alatt van minden, ami fáj.