Második újrakiadás

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Housemaid, 2022

Fordította:
NAGY M. BOLDIZSÁR

Copyright © Freida McFadden, 2022

First published in Great Britain in 2022
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Motion Picture Artwork © 2025 Lions Gate Entertainment Inc.
All Rights Reserved

A fedél Fehér Zsanett és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-43-8

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.) – Újrakiadás, 2025

A tanár, 2025

A törés, 2025

The Housemaid’s Wedding – A menyasszony otthona (Millie Calloway 2,5.), 2025

ELŐSZÓ

Ezt a házat én már csak bilincsben fogom elhagyni.

El kellett volna menekülnöm, amíg volt rá lehetőségem. Most már semmit sem tehetek.

Most, hogy a rendőrök itt vannak a házban, és felfedezték, mi van odafent, nincs visszaút.

Körülbelül öt másodperc múlva elkezdik majd felolvasni a jogaimat. Nem tudom, miért nem tették még meg eddig. Talán abban reménykednek, rá tudnak venni, hogy mondjak el nekik valamit, amit nem akarok.

Sok szerencsét hozzá!

Egy fekete hajú, őszülő zsaru ül mellettem a kanapén. Zömök testét arrébb húzza az égetettkaramell-színű olasz bőrülésen. Kíváncsi vagyok, milyen kanapéja van otthon. Az biztos, hogy nem kerül öt számjegyű összegbe, mint ez. Valószínűleg valami ocsmány színű, mondjuk narancssárga, tele háziállatszőrrel, és több szakadással a varrásán. Vajon az otthoni kanapéjára gondol, és azt kívánja, bárcsak neki is ilyenje lenne?

Bár valószínűbb, hogy inkább a padláson lévő holttestre gondol.

– Akkor vegyük át még egyszer! – szólal meg a zsaru a maga vontatott, New York-i módján. Korábban bemutatkozott, de kiment a fejemből a neve. A rendőröknek élénkpiros névtáblát kellene viselniük. Különben hogyan tudná megjegyezni az ember a nevüket egy ilyen stresszes helyzetben? Azt hiszem, nyomozó. – Mikor talált rá a holttestre?

Egyelőre hallgatok, és azon gondolkodom, vajon ez lenne-e a megfelelő pillanat, hogy ügyvédet kérjek magamnak. Nem kellene ajánlaniuk egyet? Kicsit berozsdásodtam ebben a protokollban.

– Körülbelül egy órája – válaszolom.

– Miért ment fel oda egyáltalán?

Összeszorítom a számat.

– Már mondtam. Hallottam egy hangot.

– És…?

A tiszt előrehajol, a szeme tágra nyílik. Rövid borosta fedi az állát, mintha ma reggel nem borotválkozott volna. A nyelve kissé kiáll az ajkai közül. Nem vagyok hülye – pontosan tudom, mit akar tőlem hallani.

Én tettem. Bűnös vagyok. Tartóztassanak le!

Ehelyett hátradőlök a kanapén.

– Ennyi. Ez minden, amit tudok.

Csalódottság suhan át a nyomozó arcán. Megfeszíti az állkapcsát, miközben magában végigveszi a házban eddig talált bizonyítékokat. Azon gondolkodik, vajon elég gyűlt-e össze belőlük ahhoz, hogy rákattintsa a csuklómra azokat a pereceket. Nem biztos benne. Ha biztos lenne benne, már megtette volna.

– Hé, Connors!

Ez egy másik rendőr hangja. Megszakítjuk a szemkontaktust, és felnézek a lépcső tetejére. Egy másik, sokkal fiatalabb rendőr áll ott, hosszú ujjaival a korlát tetejét szorítja. Formátlan, sápadt arca van.

– Connors! – ismétli a fiatalabb rendőr. – Fel kell jönnie ide, most azonnal. Meg kell néznie, mi van itt fent. – Még a lépcső aljáról is látom, hogy az ádámcsutkája megmozdul. – Nem fog hinni a szemének.

I. RÉSZ

HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN

EGY

MILLIE

– Meséljen magáról, Millie!

Nina Winchester előrehajol a karamellszínű bőrkanapéján, a lábát keresztbe téve, hogy enyhén kiemelje selymes fehér szoknyája alól kivillanó térdeit. Nem sokat tudok a márkákról, de nyilvánvaló, hogy minden, amit Nina Winchester visel, fájdalmasan drága. A krémszínű blúza arra késztet, hogy odanyúljak, és megtapogassam az anyagát, annak ellenére, hogy tisztában vagyok vele, ha ezt tenném, semmi esélyem nem maradna arra, hogy felvegyen.

Az igazat megvallva, amúgy sincs sok esélyem arra, hogy felvegyen.

– Nos… – kezdem, gondosan megválogatva a szavaimat. A sok elutasítás ellenére tovább próbálkozom. – Brooklynban nőttem fel. Gyakran végeztem házimunkát másoknál, ahogy az az önéletrajzomból is látszik. – A gondosan összeállított önéletrajzomból. – És szeretem a gyerekeket. Valamint… – Körbepillantok a szobában, kutyás rágójátékot vagy egy macskaalmot keresve. – Szeretem a háziállatokat is?

A házvezetői állás online hirdetésében nem volt szó háziállatokról. De jobb a biztonság kedvéért megemlíteni. Ki ne értékelne egy állatbarátot?

– Brooklyn! – Mrs. Winchester mosolya csak úgy sugárzik. – Én is Brooklynban nőttem fel. Gyakorlatilag szomszédok vagyunk!

– Azok! – erősítem meg, bár semmi sem állhatna távolabb az igazságtól. Brooklynban rengeteg olyan hőn áhított környék van, ahol egy-egy aprócska sorházért is kész vagyont kell kifizetni. Na, én nem ott nőttem fel. Nina Winchester meg én nem is lehetnénk különbözőbbek, de ha ő azt szeretné hinni, hogy szomszédok vagyunk, akkor én a legnagyobb örömmel hitetem el vele.

Mrs. Winchester egy fényes, aranyszőke tincset a többihez igazít. A haja állig ér, divatos bubifrizurára vágatva, ami nem hangsúlyozza a tokáját. A harmincas évei végén járhat, és más frizurával vagy öltözködéssel nagyon átlagosnak tűnne. De a jelentős vagyonát arra fordítja, hogy a lehető legtöbbet hozza ki abból, amije van. Nem állítom azt, hogy ezt nem tisztelem.

Én pont az ellenkező irányba mentem a megjelenésemmel. Lehet, hogy több mint tíz évvel fiatalabb vagyok a velem szemben ülő nőnél, de nem akarom, hogy fenyegetve érezze magát miattam. Így hát az állásinterjúra egy hosszú, vastag gyapjúszoknyát választottam, amit a turkálóban vettem, és egy fehér, puffos ujjú poliészter blúzt. Fénytelen, szőke hajamat szigorú kontyba fogtam a tarkómon. Még egy túlméretezett és teljesen felesleges teknőckeretes szemüveget is felvettem. Igazi profinak tűnök, miközben egyáltalán nem vagyok vonzó.

– Szóval a munka – folytatja. – Főleg takarításról lenne szó, és némi könnyű étel elkészítéséről, ha nem jelent gondot. Jó szakács, Millie?

– Igen, az vagyok. – A konyhában való jártasság az egyetlen információ az önéletrajzomban, ami nem hazugság. – Kiváló szakács vagyok.

Halványkék szeme felcsillan.

– Ez csodálatos! Őszintén szólva, szinte sosincs jó házi kosztunk. – Ciccent. – Kinek van erre ideje?

Lenyelek minden ítélkező választ. Nina Winchester nem dolgozik, csak egy gyereke van, aki egész nap iskolában van, mégis felbérel valakit, hogy takarítson helyette. Még egy férfit is láttam a hatalmas előkertjében, aki a kertészkedést végzi helyette. Hogy lehetséges, hogy nincs ideje arra, hogy ételt főzzön egy ilyen kicsi családnak?

Nem kellene elítélnem őt. Nem tudok semmit arról, milyen az élete. Az, hogy gazdag, még nem jelenti azt, hogy elkényeztetett.

De ha száz dolcsiba kellene fogadnom, arra fogadnék, hogy Nina Winchester el van kényeztetve.

– És Ceceliával kapcsolatban is szükségünk lenne egy kis segítségre – teszi hozzá Mrs. Winchester. – Mondjuk elvinni a délutáni óráira vagy a játszótársaihoz. Van kocsija, ugye?

Majdnem elnevetem magam a kérdés hallatán. Igen, van autóm – sőt, jelenleg ez minden tulajdonom. A tízéves Nissanom ott bűzlik az utcán a háza előtt, és jelenleg abban lakom. Minden, amim van, annak a kocsinak a csomagtartójában van. Az elmúlt hónapban a hátsó ülésen aludtam.

Miután egy hónapig a kocsidban élsz, rájössz, milyen fontosak az élet kis dolgai. A vécé. A mosdó. Hogy ki tudd egyenesíteni a lábad, miközben alszol. Nekem ez utóbbi hiányzik a legjobban.

– Igen, van autóm – erősítem meg.

– Kiváló! – Mrs. Winchester összecsapja a kezét. – Természetesen kap tőlünk egy gyerekülést Cecelia számára. Csak egy ülésmagasítóra van szükség. Még nincs olyan súlya, és nem elég magas ahhoz, hogy anélkül is elférjen. A Gyermekgyógyászati Akadémia azt ajánlja…

Miközben Nina Winchester az autósülések pontos magasság- és súlykövetelményeiről fecseg, én egy pillanatra körbepillantok a nappaliban. A berendezés ultramodern, a legnagyobb képernyős televízióval, amit valaha láttam, ami biztos vagyok benne, hogy nagy felbontású, és a szoba minden zugába surround hangszórókat építettek be az optimális hangzás érdekében. A szoba sarkában egy működőnek tűnő kandalló áll, felette pedig fotók, amelyek bizonyítják, hogy a Winchester család bejárta a fél világot. Amikor felpillantok, látom, hogy az őrülten magas mennyezeten egy káprázatos csillár ragyog.

– Nem gondolja, Millie? – teszi fel a kérdést Mrs. Winchester.

Pislogok. Megpróbálom visszapörgetni az emlékeimet, hogy rájöjjek, mit kérdezett az imént. De fogalmam sincs.

– De, úgy gondolom? – felelem.

Bármibe is egyeztem bele, nagyon boldoggá tettem vele.

– Nagyon örülök, hogy ön is így gondolja.

– Abszolút – erősítem meg, ezúttal határozottabban.

Leteszi, majd újra keresztbe teszi kissé zömök lábait.

– És persze – teszi hozzá. – Beszélnünk kell még a bérről is. Látta az ajánlatot a hirdetésemben, ugye? Elfogadható ez önnek?

Nyelek egyet. A hirdetésben szereplő összeg több mint elfogadható. Ha rajzfilmfigura lennék, mindkét szemgolyómon dollárjelek jelentek volna meg, amikor megláttam a hirdetést. Habár ugyancsak a pénz volt az, ami majdnem megakadályozott abban, hogy jelentkezzek az állásra. Az, aki ennyi pénzt kínál, és egy ilyen házban él, sosem venne fel egy hozzám hasonlót.

– Igen – préselem ki magamból. – Megfelel.

Felhúzza a szemöldökét.

– És ugye tudja, hogy ez egy bentlakásos állás?

Azt kérdezi tőlem, nem bánom-e, ha meg kell válnom a Nissanom hátsó ülésének pompájától?

– Persze. Tudom.

– Mesés! – Megigazítja a szoknyája szegélyét, és feláll. – Akkor készen áll a nagy túrára? Hogy lássa, mi vár önre?

Én is felállok. A magas sarkújában Mrs. Winchester csak néhány centivel magasabb, mint én a lapos cipőmben, de úgy érzem, mintha sokkal magasabb lenne.

– Örömmel.

Aprólékos részletességgel vezet végig a házon, olyannyira, hogy már attól félek, rosszul értelmeztem a hirdetést, és ez a nő valójában egy ingatlanügynök, aki azt hiszi, meg akarom venni a házát. Gyönyörű ez a ház. Ha négy-ötmillió dollár égetné a zsebemet, meg is venném. A földszinten ott az a hatalmas nappali egy frissen felújított konyhával, az emeleten található Winchesterék tágas hálószobája és a lányuk, Cecelia szobája, Mr. Winchester otthoni irodája, és egy vendégszoba, ami olyan, mintha Manhattan egyik legjobb szállodájából került volna ide. Mrs. Winchester drámai szünetet tart a legutolsó ajtó előtt.

– És itt is van… – Kitárja az ajtót. – A mi kis mozink!

Ez egy igazi mozi közvetlenül az otthonukban: a földszinti túlméretezett tévén túl. Ebben a szobában több sor stadionülés kapott helyet, szemben pedig egy padlótól a mennyezetig érő hatalmas képernyő. Még egy popcorngép is van a szoba sarkában.

Egy pillanat múlva észreveszem, hogy Mrs. Winchester engem néz, és a reakciómat várja.

– Hűha! – jegyzem meg, remélhetőleg megfelelő lelkesedéssel.

– Hát nem csodálatos? – Megborzong az örömtől. – És egy teljes filmkönyvtárunk van, amiből válogathatunk. Természetesen az összes szokásos csatorna és streaming szolgáltatás is megvan.

– Természetesen – válaszolom.

Miután elhagyjuk a szobát, a folyosó végén egy utolsó ajtóhoz érünk. Nina megáll, keze a kilincsen időzik.

– Ez lenne az én szobám? – kérdezem.

– Olyasmi… – Elfordítja a kilincsgombot, ami hangosan nyikorog. Akaratlanul is feltűnik, hogy ennek az ajtónak a fája sokkal vastagabb, mint a többié. Az ajtónyílás mögött egy sötét feljárót látok. – A szobája az emeleten van. Van egy kész padlásszobánk is.

Ez a sötét, keskeny lépcsőház valamivel kevésbé csillogó, mint a ház többi része – tényleg belehalnának, ha beraknának ide egy villanykörtét? De persze én csak egy alkalmazott vagyok. Nem várhatom el, hogy annyi pénzt költsön a szobámra, mint a házimozira.

A lépcső tetejéről egy kis keskeny folyosó nyílik. A ház első emeletével ellentétben itt vészesen alacsony a mennyezet. Nem vagyok magas, mégis szinte úgy érzem, le kell hajolnom.

– Van egy saját fürdőszobája. – Biccent a bal oldali ajtó felé. – És ez itt az ön szobája.

Kinyitja az utolsó ajtót. Odabent teljesen sötét van, amíg meg nem ránt egy zsinórt, és ekkor világosság támad.

A szoba aprócska. Erre nem lehet mást mondani. Nemcsak hogy kicsi, de a mennyezet ferde, követve a ház tetejét. A túlsó oldala körülbelül a derekamig ér. A Winchesterék hálószobájában lévő hatalmas franciaágy, valamint a hozzá tartozó szekrény és gesztenyebarna fésülködőasztal helyett ebben a szobában egy kis egyszemélyes ágy kapott helyett egy alacsony könyvespolccal meg egy kis komóddal, amelyet két, a mennyezetről lelógó csupasz izzó világít meg.

Ez a szoba szerény, de nekem nincs vele gondom. Ha túl szép lenne, biztos, hogy esélyem sem lett volna erre az állásra. A tény, hogy ez a szoba ilyen egyszerű, azt jelzi, hogy talán elég alacsonyak az elvárásai ahhoz, hogy legyen egy icipici esélyem.

De van még valami más is ebben a szobában. Valami, ami zavar.

– Sajnálom, hogy kicsi. – Mrs. Winchester a homlokát ráncolja. – De itt igazán el tud vonulni mindenkitől.

Odasétálok a szoba egyetlen ablakához. Akárcsak a helyiség, ez is apró. Alig nagyobb, mint a tenyerem. És a hátsó udvarra néz. Egy kertész dolgozik odalent – ugyanaz a fickó, akit a bejáratnál is láttam –, épp egy túlméretezett metszőollóval vágja az egyik sövényt.

– Szóval, mit gondol, Millie? Tetszik?

Elfordulok az ablaktól, hogy Mrs. Winchester mosolygó arcára nézzek. Még mindig nem tudom pontosan megmondani, mi zavar. Van valami ebben a szobában, amitől a gyomrom összeszorul.

Talán az ablak miatt. A ház hátsó részére néz. Ha bajba kerülnék, és megpróbálnék segítséget kérni, ott hátul senki sem látna meg. Sikíthatnék és ordítozhatnék, ahogy csak akarok, senki sem hallaná meg.

De kit akarok átverni? Szerencsés lennék, ha ebben a szobában lakhatnék.

Saját fürdőszobával és egy igazi ággyal, ahol teljesen ki tudom egyenesíteni a lábam. Az az apró ágy olyan jól néz ki a kocsimhoz képest, hogy sírni tudnék.

– Tökéletes – jelentem ki.

Mrs. Winchester úgy tűnik, el van ragadtatva a válaszomtól. A sötét lépcsőházon át visszavezet a ház első emeletére, és amikor kilépek a lépcsőházból, nagyot sóhajtok – és meglepődöm azon, hogy addig visszatartottam a lélegzetemet. Volt valami abban a szobában, ami nagyon megijesztett, de ha valahogy sikerül megszereznem ezt a munkát, akkor túllendülök ezen. Lazán.

A vállam végül elernyed, és már nyitom a szám, hogy újabb kérdést tegyek fel, amikor egy hangot hallok a hátunk mögül:

– Anyu?

Megállok, megfordulok, és egy kislányt pillantok meg, aki mögöttünk áll a folyosón. A kislánynak ugyanolyan világoskék szeme van, mint Nina Winchesternek. A bőre néhány árnyalattal sápadtabb, és a haja annyira világos szőke, hogy szinte már fehér. A kislány egy nagyon halványkék, fehér csipkével szegélyezett ruhát visel. És úgy bámul rám, mintha átlátna rajtam. Egészen a lelkemig látna.

Ismered azokat a filmeket, amik ijesztő, hátborzongató kölykökről szólnak, akik képesek olvasni mások gondolataiban, az ördöghöz imádkoznak és a kukoricásban élnek, meg minden? Na, ha egy ilyen filmhez szereplőválogatást tartanának, végül erre a lányra esne a választás. Még csak meg sem kellene hallgatniuk. Elég lenne csak egy pillantást vetni rá, és azt mondanák: Igen, te vagy a hármas számú hátborzongató lány.

– Cece! – kiált fel hangosan Mrs. Winchester. – Máris visszajöttél a balettóráról?

A lány lassan bólint.

– Bella anyukája tett ki.

Mrs. Winchester átkarolja a lány sovány vállát, de a gyerek arckifejezése nem változik, és halványkék szemét továbbra sem veszi le az arcomról. Valami baj van velem, hogy attól félek, ez a kilencéves kislány meg fog ölni?

– Ő itt Millie – mondja Mrs. Winchester a lányának. – Millie, ő a lányom, Cecelia.

A kis Cecelia szeme két kis foltnyi óceán.

– Örülök a találkozásnak, Millie! – mondja a kislány udvariasan.

Úgy saccolom, minimum huszonöt százalék az esélye annak, hogy megöl álmomban, ha megkapom ezt a munkát. De én akkor is akarom.

Mrs. Winchester megsimogatja a lánya feje búbját, aztán a kislány elszalad a hálószobájába. Minden bizonnyal van ott egy hátborzongató babaháza, ahol a babák éjjelente életre kelnek. Talán az egyikük lesz az, aki megöl engem.

Oké, nevetséges vagyok. Ez a kislány valószínűleg nagyon is aranyos. Nem az ő hibája, hogy hátborzongató viktoriánus szellem gyerekruhába öltöztették. És általában szeretem a gyerekeket. Nem mintha az elmúlt évtizedben sokat érintkeztem volna velük.

Amint visszaérünk az első emeletre, a feszültség el is hagyja a testemet. Mrs. Winchester egész kedves és normális – ahhoz képest, hogy ilyen gazdag –, de ahogy a házról, a lányáról és a munkáról fecseg, én csak felületesen figyelek. Mindössze annyit tudok, hogy ez egy csodálatos munkahely lesz. A jobb kezemet adnám ezért a munkáért.

– Van valami kérdése, Millie? – kérdezi tőlem.

Megrázom a fejem.

– Nincs Mrs. Winchester.

Csettint egyet a nyelvével.

– Kérlek, szólíts Ninának, és tegeződjünk! Ha itt dolgozol, olyan hülyén érezném magam, ha Mrs. Winchesternek szólítanál. – Nevet. – Mintha valami gazdag öreg hölgy lennék.

– Köszönöm… Nina – válaszolom.

Az arca ragyog, bár lehet, hogy a tengeri moszattól, az uborkahéjtól vagy bármi mástól, amit a gazdag emberek az arcukra szoktak kenni. Nina Winchester láthatóan az a fajta nő, aki rendszeresen jár szépségszalonba.

– Jó megérzéseim vannak ezzel kapcsolatban, Millie. Tényleg.

Nehéz ellenállni a lelkesedésének. Nehéz nem érezni a remény csillogását, amikor a durva tenyeremet a babasima tenyerébe szorítja. Szeretném hinni, hogy a következő napokban felhív majd Nina Winchester, és felajánlja, hogy dolgozzam a házában, és végre kiköltözhetek a Casa Nissanból. Annyira szeretném ezt hinni!

De mondhatok bármit Nináról, egy biztos: nem hülye. Nem fog felvenni egy nőt, hogy nála dolgozzon, az otthonában lakjon és a gyerekére vigyázzon anélkül, hogy végezne egy egyszerű háttérellenőrzést. És ha ezt megteszi…

Lenyelem a gombócot a torkomban.

Nina Winchester mosolyogva búcsúzik tőlem a bejárati ajtóban.

– Nagyon köszönöm, hogy eljöttél, Millie. – Ismét kézfogásra nyújtja a karját. – Ígérem, hamarosan hallani fogsz rólam!

Nem fogok. Ez az utolsó alkalom, hogy betettem a lábam abba a csodálatos házba. Soha nem is kellett volna idejönnöm. Egy olyan munkahellyel kellett volna próbálkoznom, amit van esélyem megkapni ahelyett, hogy vesztegetem mindkettőnk idejét. Talán valami gyorsétteremben.

A kertész, akit a padláson lévő ablakból láttam, visszatért a pázsitra. Még mindig ott van nála az a hatalmas metszőolló, és éppen az egyik sövényt formázza a ház előtt. Nagydarab fickó, olyan pólót visel, ami kiemeli a szépen kidolgozott izmait, és épphogy eltakarja a tetoválást a felkarján. Megigazítja a baseballsapkáját, és sötét, komor tekintetét bátortalanul feljebb emeli, hogy találkozzon az enyémmel a gyep felett.

Üdvözlésképpen felemelem a kezem.

– Helló! – köszönök oda.

A férfi rám mered. Nem köszön. Nem mondja azt sem, hogy „ne tapossa le a virágaimat”. Csak bámul engem.

– Én is örülök, hogy megismerhettem – motyogom az orrom alatt.

Kilépek a telket körülvevő elektronikus fémkapun, és visszabattyogok az autómhoz/otthonomhoz. Még egyszer utoljára visszanézek az udvaron dolgozó kertészre, aki továbbra is engem figyel. Van valami az arckifejezésében, amitől kiráz a hideg. Aztán szinte észrevétlenül megrázza a fejét. Mintha figyelmeztetni próbálna.

De nem szól egy szót sem.

KETTŐ

Ha az ember a kocsijában lakik, megszokja egyszerűséget.

Egyrészt nem fog nagyobb összejöveteleket rendezni. Nincsenek boros-sajtos partik, nincsenek pókerestek. Ez jó, mert nincs senki, akit látni akarok. A nagyobb problémát az jelenti, hogy hol zuhanyozzak. Három nappal azután, hogy kilakoltattak a stúdiómból, vagyis három héttel azután, hogy kirúgtak a munkahelyemről, felfedeztem egy pihenőhelyet, ahol van zuhanyzó. Majdnem elsírtam magam örömömben, amikor megláttam. Igen, ezekben a zuhanyzókban nem igazán van az embernek magánszférája, és enyhén ürülékszagúak, de kétségbeesetten vágytam arra, hogy megmosakodhassak.

Most a kocsi hátsó ülésén élvezem az ebédemet. Van egy főzőlapom, amit különleges alkalmakon a szivargyújtóba dugok, de többnyire szendvicset eszem. Sok-sok szendvicset. Van egy hűtőtáskám, amiben a felvágottakat meg a sajtot tárolom, és van egy vekni fehér kenyerem – kilencvenkilenc cent a szupermarketben. És persze rágcsálnivalók. Egy zacskó chips. Mogyoróvajas kekszek. Twinkies. Az egészségtelen lehetőségek végtelenek.

Ma sonkát és amerikai sajtot eszem, egy pöttynyi majonézzel. Minden egyes falatnál próbálom elhessegetni a gondolatot, hogy utálom már a szendvicseket.

Miután lenyomtam a kenyér felét, megcsörren a telefon a zsebemben. Egy olyan feltöltős összecsukható telefonom van, amit az emberek csak akkor használnak, ha bűncselekményt akarnak elkövetni, vagy ha tizenöt évet utaztak vissza a múltba. De muszáj, hogy legyen telefonom, és csak ezt engedhettem meg magamnak.

– Wilhelmina Calloway? – szólal meg egy női hang a vonal túlsó végén.

Összerezzenek a teljes nevem hallatán. Wilhelmina apám édesanyja volt, aki már réges rég meghalt. Nem tudom, mennyire kell pszichopatának lenni ahhoz, hogy valaki Wilhelminának nevezze el a gyerekét, de én már nem állok szóba a szüleimmel (ahogy ők sem velem), úgyhogy kicsit elkéstem azzal, hogy megkérdezzem. Egyébként mindig is csak Millie voltam, és igyekszem az embereket olyan hamar kijavítani, ahogy tehetem. De van egy olyan érzésem, hogy bárki is hív engem, nem olyan valaki, akinek egyhamar elárulom a keresztnevemet.

– Tessék.

– Ms. Calloway – mondja a nő. – Itt Donna Stanton a Munch Burgertől.

Ó, igen! A Munch Burgers – az az olajszagú gyorsétterem, ahol pár napja jártam állásinterjún. Húspogácsákat forgathatnék vagy a pénztárgépet kezelhetném. Ha keményen dolgozom, akad némi előrelépési lehetőség is. És ami még jobb, elég pénzem lenne arra, hogy kiköltözzek a kocsimból.

Persze szívesebben dolgoznék a Winchester-házban. De már egy teljes hét telt el azóta, hogy találkoztam Nina Winchesterrel. Nyugodtan kijelenthetem, hogy nem kaptam meg álmaim állását.

– Csak azt akartam, hogy tudja – folytatja Ms. Stanton –, hogy már betöltöttük az állást a Munch Burgersnél. De sok szerencsét kívánunk az álláskereséshez!

A gyomromban szaltózik egyet a sonka meg az amerikai sajt. Olvastam a neten, hogy a Munch Burgersnél nem túl szigorú a felvételi eljárás. Hogy még ha priuszom lenne, talán akkor is lenne esélyem. Ez az utolsó állásinterjú, amin jártam, amióta Mrs. Winchester nem hívott vissza – és eléggé kétségbe vagyok esve. Nem vagyok képes még egy szendvicset megenni a kocsimban. Egyszerűen nem vagyok rá képes.

– Ms. Stanton – bököm ki. – Csak azon gondolkodom, hogy esetleg fel tudna-e venni máshova. Nagyon keményen dolgozom. Nagyon megbízható vagyok. Mindig…

Elhallgatok. Már letette a telefont.

Jobb kezemben a szendvicset szorongatom, miközben bal kezemben a telefonomat markolom. Ez reménytelen. Senki sem akar alkalmazni. Minden potenciális munkaadó ugyanúgy néz rám. Én csak esélyt szeretnék egy új életre. Szétdolgozom magam, ha kell. Megteszek bármit, amibe kerül.

Visszatartom a könnyeimet, bár nem tudom, miért is vesződöm vele. Senki sem fogja látni, hogy a Nissan hátsó ülésén sírok. Már senki sem törődik velem. A szüleim már több mint tíz éve levették rólam a kezüket.

A telefonom ismét megcsörren, kizökkentve az önsajnálatból. Megtörlöm a szemem a kézfejemmel, és a zöld gombra kattintva fogadom a hívást.

– Halló? – nyögöm.

– Szia, Millie, te vagy?

A hang homályosan ismerősnek tűnik. A fülemhez szorítom a telefont, a szívem megugrik.

– Igen…

– Itt Nina Winchester. Te voltál nálam interjún a múlt héten, ugye?

– Ó! – Erősen ráharapok az alsó ajkamra. Miért most hív vissza? Azt hittem, hogy már felvett valakit, és úgy döntött, nem is tájékoztat engem erről. – Igen, persze.

– Szóval, ha érdekel, szívesen felajánljuk neked az állást.

Úgy érzem, hogy a fejembe szökik a vér, amitől szinte megszédülök. Szívesen felajánljuk neked az állást. Ez most komolyan gondolja? Azt el tudtam képzelni, hogy a Munch Burgersbe felvesznek, de hogy egy olyan nő, mint Nina Winchester, meghívjon az otthonába, egyenesen lehetetlennek tűnt. Hogy ott lakjak!

Lehet, hogy nem ellenőrizte le a referenciáimat? Nem végzett háttérellenőrzést? Talán tényleg annyira elfoglalt, hogy nem jutott el odáig. Talán az a fajta nő, aki büszke a megérzéseire.

– Millie? Ott vagy?

Rájövök, hogy teljesen elhallgattam. Annyira megdöbbentem!

– Igen, itt vagyok.

– Szóval érdekel az állás?

– Igen. – Próbálok uralkodni magamon, hogy ne tűnjek nevetségesen lelkesnek. – Határozottan igen. Szívesen dolgoznék neked.

– Mármint velem – javít ki Nina.

Fojtott nevetést eresztek meg.

– Így van. Hát persze.

– Szóval, mikor tudsz kezdeni?

– Ööö… mikor szeretnéd, hogy kezdjek?

– Amilyen hamar csak lehet! – Irigylem Nina könnyed nevetését, annyira másképp hangzik, mint az enyém. Bárcsak helyet cserélhetnék vele. Egy csettintésre! – Rengeteg frissen mosott ruhánk van, amit össze kell hajtogatni.

Nyelek egyet.

– Mit szólnál a holnaphoz?

– Az csodálatos lenne! De nincs szükséged több időre, hogy összepakold a cuccaidat?

Nem akarom elárulni neki, hogy mindenem ott van a kocsim csomagtartójában.

– Gyorsan tudok pakolni.

Megint felnevet.

– Imádom a lelkesedésedet, Millie. Alig várom, hogy nálunk dolgozz!

Miközben Ninával megbeszéljük a részleteket a másnappal kapcsolatban, azon tűnődöm, vajon ugyanígy érezne-e irántam, ha tudná, hogy életem utolsó tíz évét börtönben töltöttem.