Fordította Makovecz Benjamin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Attenborough and Colin Butfield: Ocean. Earth’s Last Wilderness

John Murray, London, 2025

Első kiadás

Text copyright © David Attenborough Productions Limited & Colin Butfield 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Yeachin Tsai 2025

Illusztrációk © Jennifer N. R. Smith 2025

A Déli-óceán című fejezet kezdőillusztrációját, amely a Gott–Goldberg–Vanderbei-vetületen alapul, Robert Vanderbei szíves hozzájárulásával közöljük

A szerzők jegyzete

E könyv írásakor több száz, a legkülönbözőbb tudományterületeken tevékenykedő tudós és kutató munkájára támaszkodtunk. A legfontosabb forrásokat a kötet végén felsoroltuk, de van néhány kiemelkedő személyiség, aki nagylelkűen nem sajnálta tőlünk az idejét és a tudását, hogy könyvünk a lehető legpontosabb és legnaprakészebb lehessen.

Külön köszönetet szeretnénk mondani a következőknek: dr. Mark Belchier, a Déli-Georgia- és a Déli-Sandwich-szigetek kormányzata és British Antarctic Survey; Madi Bowden-Parry, Exeteri Egyetem; Rod Downie, a WWF vezető sarkvidéki tanácsadója; Nico Koedam professor emeritus, Vrije Universiteit Brussel, jelenleg Universiteit Gent, Tengerbiológiai Kutatócsoport; dr. Tom Bech Letessier, Plymouthi Egyetem és Nyugat-ausztráliai Egyetem; Daniel Mayor professzor, Exeteri Egyetem; Michael Meredith professzor, British Antarctic Survey; Pippa Moore professzor, Newcastle-i Egyetem; Callum Roberts professzor, Exeteri Egyetem és dr. Dan Smale, az Egyesült Királyság Tengerbiológiai Szövetsége.

Megkülönböztetett köszönettel tartozunk dr. Casper van de Geernek az Exeteri Egyetemről. Casper a könyv írása során mindvégig szorosan együttműködött velünk, nagyszerű kutatási eredményei és rendkívül széles körű tudása a könyv minden egyes lapján átdereng.

Köszönjük mindannyiuknak.

David Attenborough és Colin Butfield

2025. február

Előszó

Az óceánról való első emlékképem egy trópusi lagúnát idéz.

A langyos vízben ammoniteszek emelkednek és süllyednek, időnként előrefelé lendülnek – felcsavarodott házuk meglepően áramvonalas, könnyedén mozognak a sűrűn lebegő parányi planktonlények és szervesanyag-darabkák között. Lövedék alakú belemniteszek sötét tintát bocsátanak ki, ahogy valami ragadozó elől menekülnek az osztrigatelepek körül. Biztosan tudom, hogy sok-sok faj él még ebben az élettől pezsgő tengerben, de még nem látom őket, úgyhogy elhatározom, tovább keresgélek.

Ez a trópusi lagúna valójában csak a képzeletemben létezik. Az élmény eredete egy elhagyott leicestershire-i mészkőfejtő, a tengerparttól vagy 100 kilométernyire. Egy kisfiúnak az 1930-as években csudálatos kalandot jelentett, és különösen vonzóvá tette az, hogy tudtam: évmilliókkal ezelőtt meleg vizű lagúna hullámzott ezen a helyen. Napokat töltöttem el azzal, hogy kutattam az ősi trópusi tenger megkövesedett kincsei után. Felgyújtotta a képzeletemet, hogy kezemben tarthattam hajdan élt tengeri teremtmények maradványait, amiket kifejtettem a mészkőből, és a bizonyosság, hogy én vagyok az első ember, aki látja őket. Azóta is gyakran töprengek el azon, hogy mi minden élhet az óceánok felszíne alatt.

A paleontológusok pontosan tudják, hogy az ősi óceán parányi töredékekből összeillesztett képe korántsem teljes. A jura- és krétakori tengerekben úszkáló csodák közül igen sok még teljességgel ismeretlen, és ha a maradványaik nem fosszilizálódtak, soha nem is fogjuk megismerni őket. Ez a helyzet valamelyest a mai óceánokban élő lények felkutatására és tanulmányozására emlékeztet.

Életem első évtizedeiben még csak néhány villanásnyi bepillantást kaphattunk az óceánok világába. Nagyon sok mindent kellett megértenünk. Találtunk roppant mélységekben élő lényeket, de arról, hogy miként tudnak fennmaradni, vagy hogy milyen más fajok veszik körül őket, alig tudtunk többet, mint amit az én ammoniteszkövületeim árultak el a hajdani tengerekről. Óriási számban vadásztuk a bálnákat, miközben szinte semmit sem tudtunk arról, hogy ezzel milyen hatást gyakorolunk az óceáni ökoszisztémákra. Szépséges képeket készítettünk a korallzátonyokról, de fogalmunk sem volt arról, miért ilyen csodálatra méltóan gazdagok és változatosak.

Szerencsés vagyok, amiért már csaknem száz évet megélhettem. Ez idő alatt több mindent tudtunk meg az óceánokról, mint az emberiség történelme során bármikor. Az óceánkutatás olyan természeti csodákat tárt fel, amikről az 1930-as években egy kisfiú nem is álmodhatott. A technológia fejlődése lehetővé tette, hogy úgy vegyük filmre az állatok viselkedését, ahogy pályafutásom elején még elképzelni sem bírtam volna – és olyan mértékben változtattuk meg az óceánokat, hogy a következő száz évben a vízi életformák tömeges kihalásának vagy bámulatos újjáéledésének leszünk majd szemtanúi.

Én magam már nem fogom látni a történet végkifejletét, de a bolygó felfedezésével eltöltött hosszú életem során megőriztem abbéli meggyőződésemet, hogy minél jobban csodáljuk és minél mélyebben megértjük a természetet, annál több remény van arra, hogy megmentsük – és vele magunkat is. Amikor Colinnal elhatároztuk, hogy megírjuk ezt a könyvet, szerettük volna átadni a felfedezés örömét és izgalmát, és világosan ábrázolni az óceánokat fenyegető veszélyeket, mindenekelőtt pedig megosztani azokat a történeteket, amelyek arra indíthatnak egy új nemzedéket, hogy messze a láthatáron túlra és a felszín alá irányítsa a tekintetét.

David Attenborough

2025. február

ELSŐ RÉSZ

EGY KÉK BÁLNA ÉLETIDEJE

Minden, amit a tengermélyi életről tudunk, abból származik, ami elpusztult – elképzelhetetlen mélységekből kiemelt, elfakult színű példányok a szertárak polcain sorakozó üvegekben; felfedezők és halászok sokszorosan továbbadott történetei; a homokos vagy sziklás partokra kisodort maradványok. A világóceán csaknem teljes egésze egy évszázaddal ezelőtt még titokzatos ismeretlen volt, hatalmas, rejtett világ, ahová csak a képzelet merészkedett.

Azokban az időkben már igen sokat tudtunk a szárazföldek élővilágáról, de a bolygónk felszínének kétharmadát és az élet fennmaradására alkalmas tér 99%-át kitevő tengerekben élő fajokról csak erősen töredékes ismeretekkel rendelkeztünk. Futó felismerések, véletlen és szerencsés felvillanások ösztönöztek arra, hogy mélyebbre igyekezzünk pillantani. Eleinte nem sok értelmet ismertünk fel abban, amit láttunk: elképesztően változatos élővilág a táplálékban igen szegény mélységekben, élettől bozsgó víz alatti hegyek – fenékhegyek –, roppant távolságra még a legközelebbi földrészektől is, és újra meg újra felbukkanó, megmagyarázhatatlan állati maradványok. Lassan, apránként aztán mégiscsak találtunk nyomokat és utalásokat, amelyekre elképzeléseket lehetett építeni, az elképzelésekből idővel elméletek, azokból pedig felismerések születtek. A technológiai fejlődés lehetővé tette, hogy megfigyeljük, nyomon kövessük és feltérképezzük az óceánok életét. A mélységek számtalan titka közül néhány kezdett feltárulni előttünk.

Csendes-óceán, 1941

Kalifornia partjaitól vagy 200 kilométernyire, egy szürke hadihajókból álló konvojtól látótávolságnyira hirtelen egy kék bálna bukkan a felszínre. Az egyik tengerész, aki halászként nőtt fel ezeken a vizeken, felismeri a jellegzetes párafelhőt. A kék bálna fejének felső felületén lévő orrnyílások körül V alakban erős izmok helyezkednek el – a bálnákra jellemző ez az elrendezés. Amikor az izmok elernyednek, elzárják az orrnyílásokat, hogy ne hatolhasson be rajtuk a víz, a felszínen azonban összehúzódnak, szabaddá téve a nyílásokat, hogy az óriás lélegezhessen. Az errefelé gyakori hosszúszárnyú bálna által kifújt, magas páratartalmú levegő laposan, szélesen terül el a víz fölött, bolygónk leghatalmasabb teremtménye, a kék bálna azonban erős sugárban, közel 600 kilométeres sebességgel lövelli azt az ég felé.

Nőstény, nyolcesztendős. Eddig az Alaszka környéki hideg vizekben táplálkozott, aztán több ezer kilométeres útra indult délnek a kelperdőségek és a bőséges táplálékot ígérő folyótorkolatok felé. Útközben pihen egy kicsit, és jóllakik a fenékhegyek körül, meg a nyílt óceán egyes pontjain felfelé áramló, tápanyagokban gazdag vízben nyüzsgő planktonnal és kishalakkal. Hamarosan aztán irányt vált, és elindul a szárazföld irányába, ahol a part mentén a fenyőket lassan felváltják a kaktuszok; a meleg és biztonságos vizek felé, hogy világra hozza az első borját.

Sem a bálna, sem a tengerészek nem tudják, hogy miközben az emberek világa a modern kori történelem legzűrzavarosabb szakaszába lép, az óceánokra viszonylag nyugalmas idők várnak. A kísérleti atomrobbantások és a tengeri ütközetek ellenére a második világháború borzalmai háborítatlanabb időszakot hoznak az óceánok bizonyos részein. Egyes vidékek, Európában például az Északi-tenger meghatározott részei, túl veszélyesek ahhoz, hogy ott halásszanak, így a tengeri élet újból magára találhat. Ez a legszörnyűbb okokból végbemenő, szándékolatlan „kísérlet” látványosan megmutatja, hogy az óceánok élővilága sokkal gyorsabban képes helyreállni, mint valaha is gondoltuk.

Long Beach, Kalifornia, 2024

A bálna most, élete vége felé utoljára teszi meg ezt az utat. Egy turistákkal zsúfolt csónaktól alig százméternyire bukkan a felszínre. A fedélzeten a biológusok a bálnák táplálkozási szokásairól és vándorlásukról beszélnek, miközben az emberek izgatottan bámulnak körül abban a reményben, hogy megpillanthatják egy-egy felbukkanó óriás fejét vagy uszonyát. A Long Beach-i kikötő darui épphogy eltűntek a láthatáron; a hajó elérte a mélyebb vizeket, ahol a kék bálnák és közeli rokonaik, a barázdásbálnák járják útjukat a Channel Islands National Park meg a Los Angeles-i partok és kikötők között.

A bálnának szerencsés élete volt. Azon igen kevesek közé tartozik, amelyek nem váltak az ipari mértékben űzött bálnavadászat áldozataivá, és sok-sok éven át tehette meg a több ezer kilométeres utat a partok mentén. Valószínű, hogy hosszú élete során két-három évenként szült egy-egy borjat, miközben faja a kihalás peremére jutott, majd újból szaporodásnak indult.

Ezek alatt az évek alatt mi is megjártuk a magunk útját: azoktól az időktől, amikor a bálnákat még csak a cetolaj forrásának tekintettük, egészen addig, hogy ráébredtünk, mennyire csodálatosak, hogy valójában a rokonaink, és hogy intelligenciájuk és társas viselkedésük is a miénkhez hasonlatos. Bölcs és szenvedélyes emberek véget vetettek az ipari mértékű bálnavadászat korszakának, és ma már újfajta, tudományos megértésen, előrelátáson és együttérzésen alapuló viszonyt igyekszünk kialakítani ezekkel az óriásokkal. Ám annak ellenére, hogy megtettük ezt az utat, az otthonukat még mindig nem kellő előrelátással és eltökéltséggel védelmezzük. A tengerpartokon túli világ sokak szemében máig sötét, idegen és fenyegető; kívül esik a látókörükön, és kétségkívül a gondolataikon is. Ám lassan ez is megváltozik. Az évtizedeken át tartó tudományos kutatás, a technológiai fejlődés, illetve a helyi hagyományok és tudás iránti tisztelet újjáébredése nyomán figyelemre méltó felfedezések születtek, amelyek nyilvánvalóvá teszik az óceánok meghatározó szerepét mindannyiunk életében, és világosan megmutatják, mit kell tennünk azért, hogy visszaállítsuk eredeti állapotukat.

A kék bálna újból felbukkan, most utoljára. Aztán eltűnik a mélységben. A turisták nem látják többé.

A kék bálnák életideje – körülbelül 90 év – remek időkeretet kínál az óceánok modern kori felfedezésének történetéhez. Annak, ahogy ma tekintünk a világukra, már köze sincs az akkori szemléletünkhöz, amikor a bálnánk valamikor az 1930-as években megszületett.

A tengerjáró népek, elsősorban a polinéziaiak, évezredekre visszanyúló ismeretekkel rendelkeznek arról, miként kell bejárni az óceánokat. A kereskedelmi halászatot űző országok, például az Egyesült Államok vagy az Egyesült Királyság halászai megtanulták, hogyan lehet rátalálni a hatalmas halrajokra, a tudomány azonban még tartozik az óceáni áramlatok viselkedésének és annak a magyarázatával, hogy miért jelennek meg egy-egy adott időben és bizonyos helyeken egyes halfajok.

Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolásához újfajta módon kell szemlélnünk és megismernünk a bolygónkat, amelynek megnevezésére sokkal inkább illene az „Óceán” szó, mint a „Föld” – felszínének több mint 70%-át ugyanis egyetlen, összefüggő sós víztömeg borítja. A kéreglemezek elmozdulása és az egymást követő jégkorszakok hullámzása folyamatosan alakítja a világóceán partvonalait, de az elmúlt körülbelül tízezer év során ezek nem változtak túl sokat. Amikor a kék bálnánk megszületett, ugyanolyannak láttuk a víztömegek viszonyát, mint manapság. Ismertük a kontinensek kontúrvonalait, és feltérképeztük a réseket, amelyeken át a Vörös-tenger az Indiai-óceánhoz, a Földközi-tenger az Atlanti-óceánhoz, az pedig az Északi-sarki-óceánnak is nevezett Jeges-tengerhez kapcsolódik. A világóceán valósága azonban csakis mindhárom kiterjedésében szemlélve ismerhető meg, így a bálna szemével és felfogásával kell közelítenünk hozzá, hogy valóban megérthessük.

A második világháború idején jelentős fejlődésen ment keresztül a szonártechnika, és amikor a bálnánk elérte a tizenéves kort, már kezdtük felfedezni a mélységeket. A szonár által szolgáltatott képek megmutatták, hogy a fenék nem jellegtelen, többé-kevésbé sík felület, ahogy sokan gondolták; odalent hegyláncok, mély árkok és vulkánok találhatók, ugyanúgy, mint a szárazföldeken. Lassan kezdtünk úgy gondolni az óceánokra, mint öt hatalmas, egymással összefüggő óceáni medencére (Atlanti-, Sarki-, Indiai-, Csendes- és Déli-óceáni-medence), habár ez utóbbi önálló voltát hivatalosan csak 2021-ben ismerték el.

Az öt közül messze a legnagyobb a Csendes-óceáni-medence: feleakkora, mint a világóceánok összterülete, és beleférne a Föld minden szárazulata. Nevét Ferdinand Magellán portugál felfedezőről kapta, mert igen békés és nyugodt volt, amikor a bátor hajós a vizeire merészkedett. Ez meglepheti azokat, akik télidőben hajóznak Hawaii vagy Észak-Kalifornia térségében, Magellán azonban a Dél-Amerika csúcsánál lévő, igen álnok időjárású szoroson át jutott ide, és az átéltekhez képest egy kellemes csendes-óceáni napot csakugyan csendesnek érezhetett. A Csendes-óceán olyan hatalmas, hogy a területén haladva el lehet hajózni az ausztráliai Melbourne-ből Chile déli részéig, vagy a Bering-tengeren át fel egészen az Északi-sarkvidékig.

Az öt óceáni medence egyetlen összefüggő egészt alkot, számunkra azonban fontos annak az ismerete, hogy hol és miként kapcsolódnak egymáshoz, mert csak így érthetjük meg az áramlatok, a vízzel sodort tápanyagok és az állatok mozgását. A Csendes-óceántól a legkisebbhez, a Jeges-tengerhez vezető útvonal a keskeny és sekély vizű Bering-szoroson keresztül visz – itt viszonylag kevés víz és élőlény haladhat át. A legfiatalabb, a Déli-óceáni-medence ugyanakkor valóságos tengeri turmixgép: a Csendes-, az Atlanti- és az Indiai-óceán vizét itt keveri össze az antarktiszi cirkumpoláris áramlat, amely az óramutató járásával ellentétes irányban járja körül a déli-sarki kontinenst.

Az 1950-es évek derekán a fő óceáni medencéket, illetve nyúlványaikat (a Balti-tengert, az Északi-tengert, a Mexikói-öblöt és a hasonló víztesteket), valamint kapcsolódási pontjaikat már egységes tudományos és politikai szemlélettel kezeltük. Ez azért volt fontos, mert bár régóta tudtuk, hogy a világ különböző részein más és más óceáni életterek – a trópusi vizekben korallzátonyok, a hűvösebb vizekben kelperdők – találhatók, immár kezdtük a világóceán vizét egyetlen rendszernek, számos tengerünket egyetlen roppant óceánnak tekinteni.

Minél alaposabban vizsgálódunk, annál nyilvánvalóbb, hogy egyes fajok a világ minden óceánjában előfordulnak – kék bálnákat például az északi- és déli-sarki jeges vizek kivételével mindenütt megfigyeltek, ám idővel kétségkívül ez is változni fog, ahogy a számuk növekszik, a sarki jégsapkák pedig zsugorodnak.

Bálnánk az 1950-es években már felnőtt, több mint 25 méter hosszú, és 150 tonnánál is súlyosabb. Nem egyszerűen csak „nagy” – a bolygó legnagyobb testű fajának tagja, a legtöbb dinoszaurusznál is hatalmasabb. Tudtuk, miért és hogyan nőhettek ilyen nagyra (a tengervíz felhajtóereje teszi lehetővé, hogy az óceánokban élő állatok akkorára nőhessenek, amekkorára a szárazföldi fajok soha, mert a csontjaik nem bírnák őket megtartani), ahhoz azonban még nem tudtunk eleget a kék bálnák életéről, hogy belássuk, miféle evolúciós előnyt jelenthet ez a roppant testtömeg. Bálnánk életéből még jó sok időnek kellett eltelnie, amíg ezt is megértettük.

A kulcsmozzanat az óceáni áramlatok alaposabb megismerése volt. Már régóta tudtuk, hogy az óceánokat felszíni áramlatok uralják, de csak az 1960-as években jutottunk el odáig, hogy a világ számos táján évtizedek óta tevékenykedő kutatók eredményeinek összevetésével felismerjük a ma termohalin cirkulációnak nevezett globális áramlási rendszer létezését. (A név a víz sűrűségét meghatározó két fontos tényezőre, a hőmérsékletre és a sótartalomra utal.) A tengervíz messze fent, az Északi-sarkvidéken megfagy, a só pedig hátramarad, aminek következtében a megmaradó felszíni víz sósabbá és sűrűbbé válik. Ez a sűrűbb víz lefelé mozog, a helyébe pedig kevésbé sűrű felszíni vizek nyomulnak, ami folyamatos áramlást idéz elő. A lefelé tartó víztömegek dél felé nyomják a mélyen alattuk elhelyezkedő rétegeket, és ez a lassú mélyáramlat évszázadok alatt eljut az Antarktiszig, ahol egyesül az ottani hideg és sós, lefelé tartó víztömegekkel. Az antarktiszi cirkumpoláris áramlat az óramutató járásával ellentétes irányban mozgatja a vizet, ami idővel két áramlatban indul el észak felé, útközben pedig felmelegedve a felszín közelébe emelkedik. Ez a meleg áramlás körülöleli a bolygót, idővel eljut az Atlanti-óceán északi térségeibe, majd az Északi-sarkvidékre, ahol újabb ciklus veszi kezdetét.

Az áramlatok tápanyagokat hoznak felszínre a mélyből, lehetővé téve a planktonlények szaporodását és növekedését, ezáltal pedig csaknem a teljes óceáni tápláléklánc működését. A kutatók felismerték, hogy az Egyenlítő vidékéről a sarkok felé és vissza hőt szállítva, ezek az áramlatok alapvetően befolyásolják a bolygó éghajlatát. Az az áramlási rendszer például, amelyik meleg vizet szállít az Atlanti-óceán északi térségein át, melegebben tartja Északnyugat-Európa országait, például az Egyesült Királyságot, mint a hasonló földrajzi szélességeken fekvő más területeket.

Az óceáni áramlatok nemcsak a kék bálnák, de az egész földi élet számára is létfontosságúak, az ő evolúciójukra azonban mai ismereteink szerint különösen nagy hatással voltak a felfelé tartó áramlások, mert ezek hozzák felszínre a tápanyagokat, amelyek elsődleges táplálékukat éltetik. Ez a táplálék tette lehetővé, hogy ilyen hatalmasra növekedjenek. A kék bálnák roppant mennyiségben fogyasztják ezeket a parányi lényeket, ám kétségkívül nem kell óriásinak lenniük ahhoz, hogy zsákmányul ejthessék őket. Kilencven-egynéhány éves életük során milliárdszámra falják fel a krillt, ezeket a rákszerű parányokat, és egészen rendkívüli fizikai átalakulásokat követelt meg az a mód, ahogyan ezt a táplálékot magukhoz veszik.

Roppant méretei ellenére a kék bálna testének szembetűnő jellegzetessége, hogy mennyire áramvonalas. Feje lassan haladó torpedóként nyomja szét az oldala mentén végigáramló vizet, ahogy vagy 10 kilométeres óránkénti sebességgel szinte erőfeszítés nélkül siklik előre, ám ha krillrajra bukkan, alsó állkapcsának kiakasztásával kitátja roppant száját; állkapcsai csaknem derékszöget zárnak be, szájürege alsó oldalának laza bőrredői kitágulnak, és így egyszerre akár nyolcvanezer liter vizet is képes befogadni. Ezt a hatalmas víztömeget átpréseli, átszűri a felső állkapcsának mindkét oldaláról lelógó szilák között, és elnyeli a hatalmas tömegben fennakadó krillt. Összehasonlításképpen: mi, emberek mindössze körülbelül 0,07 liternyi folyadékot tudunk a szánkba venni. A táplálkozó kék bálna szája óriási ballonná tágul, akkora lesz, mint testének többi része. Az állat ilyenkor úgy fest, mint valami irdatlan ebihal.

Geológiai ismereteink és a fosszíliák tanúsága alapján úgy véljük, hogy a bálnák a táplálkozásnak ezt a módját valamivel több mint 7 millió évvel ezelőtt fejlesztették ki, vagyis abban az időben, amikor a kutatók szerint jelentősen felerősödtek a felfelé irányuló áramlások, ami kedvezett a plankton, a parányi halak és apró rákfélék szaporodásának, ezáltal pedig azoknak a teremtményeknek, amelyek képesek voltak nagy mennyiségben kiszűrni és elnyelni őket. A kék bálnák sajátos, más cetféléktől eltérő vadászati-táplálékszerzési módszert fejlesztettek ki, csaknem kizárólag krillel táplálkoznak, és ez a választás alakította a külsejüket és a viselkedésüket is.

A világóceánokban élő krillt legalább 85 faj alkotja, és mindegyik a lebegő planktonnal táplálkozik. A görög eredetű„plankton” szó eredetileg „sodródót” jelent; mai használatban ezzel a gyűjtőfogalommal jelöljük az áramlatokban lebegő mikroszkopikus növényi (fitoplankton) és állati (zooplankton) szervezeteket. A krillt alkotó teremtmények hatalmas rajokban élnek az óceánokban, de ezek a rajok nem állandóak, és jelentős távolságok választhatják el őket egymástól. A velük táplálkozó állatoknak tehát képeseknek kell lenniük arra, hogy két étkezés között akár heteken át vándoroljanak, alkalomadtán azonban irdatlan mennyiségeket kebelezzenek be. A hatalmas szájú és áramvonalas testű, óriási bálna szükség esetén hónapokig is elél a zsírtartalékain, miközben lassan haladva roppant távolságokat tesz meg – ez az evolúció valóban rendkívül hatékony megoldása arra, hogy egy lény képes legyen kizárólag a krill fogyasztásával fennmaradni.

A krillre vadászik egy másik teremtmény is, amelyik még a bálnánál is hosszabb. A portugál gálya közel 200 méteres hosszával éjszakánként az emelkedő áramlatokban lebeg, kísérteties színben dereng, ahogy kékes biolumineszcens fénnyel csalogatja a zsákmányt csalánsejtekkel teli nyúlványai közelébe. Egyetlen állatnak, valamiféle rettentően hosszú és vékony medúzának látszik, csakhogy ez egy telepes lény. Genetikailag teljesen önálló egyedek, úgynevezett zooidák sokasága, amelyek mindegyike valami sajátos feladat elvégzésével járul hozzá a nagy egész fennmaradásához: egyesek a zsákmányt ragadják meg, mások az emésztés folyamatait végzik, megint mások a mozgásért vagy a szaporodásért felelősek. A telepes medúzák azért lebegnek itt éjszakánként, mert ilyenkor (a földi biomassza legnagyobb napi mozgása során) számtalan parányi lény emelkedik a mélyből a felszínre, hogy táplálkozzon.

A számtalan önálló parányi szervezetből, zooidából álló óriási telepes medúza a kék bálnánál is hosszabbra nőhet

Noha sok éve tudjuk már, hogy az óceánokban egy függőleges irányú vándorlás is végbemegy, a technológia és a kutatási lehetőségek csak bálnánk érett felnőttkorában jutottak el arra a szintre, hogy feltérképezzék ennek a napi vándorlásnak a valódi arányait. Korábban a legtöbben úgy gondoltuk, hogy a tengeri élőlények vízszintes irányban vándorolnak új táplálkozási területek vagy a párzóhelyek felé, ahogy ez a cetféléknél, a tonhalaknál vagy a tengeri madaraknál megfigyelhető. A kutatások azonban kiderítették, hogy sok-sok állat – a krill, egyes gyöngyöshalfajok, tintahalak és még számtalan más faj – nappalra leereszkedik a sötét mélységekbe, hogy a látás alapján tájékozódó ragadozókat elkerülje, sötétedéskor pedig felemelkedik táplálkozni a fitoplanktonban gazdag felszíni vizekbe. Mint minden útvonalon, itt is ragadozók leselkednek a vándorlókra; némelyik velük tart, és útközben csap le a zsákmányára, de jó néhány, például a hatalmas portugál gálya, csak várakozik; óriási csapdája olyan hosszan nyúlik a mélységbe, mint két futballpálya. A ragadozóknak bőséges táplálékul szolgálnak a nap mint nap felemelkedő és alásüllyedő állatok milliárdjai.

Kék bálnánk életének második fele a hihetetlenül izgalmas felfedezések időszaka volt. Ahogy a technológia fejlődött, és egymás után érkeztek a csodálatos megfigyelések, kezdtük három dimenzióban látni az óceánokat. A tengerkutatók a legfejlettebb módszereket alkalmazták a mélység teljességgel új szemszögből való vizsgálatában és értelmezésében. A mind mélyebb merülésre képes szerkezetek forradalmasították a kutatást, és az 1970-es években az élet mindaddig ismeretlen formáit fedeztük fel a hidrotermális kürtők környezetében. A technológia folyamatos fejlődése újabb és újabb csodák felfedezéséhez vezetett. Távirányítású szerkezetek napokat tölthetnek a tengerfenék felderítésével, miközben folyamatosan küldik az adatokat a felszínen dolgozó kutatóknak. Ma már bárki, akinek van internetkapcsolata, valós idejű videófelvételeken követheti figyelemmel a több ezer méteres mélységben végzett vizsgálatokat.

A legújabb technológiák átformálták az óceánokról alkotott képünket, és a változást elősegítették az űrbe küldött műszerek is. Az első műholdat 1957-ben juttatták Föld körüli pályára. A következő hatvan év során végbement fejlődés lehetővé tette korábban ismeretlen, mélyen az óceánok felszíne alatt rejtőző hegységek felfedezését, egyes megjelölt állatok nyomon követésével a vándorlások megfigyelését, a tengeri állatvilág fő útvonalainak és nagy találkozási pontjainak feltérképezését. A vizuális megfigyelés és a megjelölt állatok nyomon követése hozzásegítette a kutatókat a bolygón élő kék bálnák helyzetének és mozgásának megismeréséhez. Sikerült azonosítani a különböző alfajokat és csoportokat, az állatok jelentős arányú mozgásának követése során pedig korábban ismeretlen kapcsolatokat fedeztek fel a világóceán különböző részei között – a kutatók például megállapították, hogy a mi bálnánk az északi kék bálna elnevezésű alfajhoz tartozik, és feltehetően a fent, északon lévő Alaszka és a közép-amerikai Costa Rica közötti vándorlással tölti egész életét.

A távirányítású kutató tengeralattjárók és a műholdak azonban a teljes képnek csak egy részletét érzékelik. Ahhoz, hogy megértsük a kapcsolatot a világóceán részei és a fajok vándorlása között – hogy egyes fajok miért választanak bizonyos útvonalakat –, részletes térképekre volt szükség, és ebben megint csak a szonár nyújtott hathatós segítséget.

Az 1980-as évek vége óta a többcsatornás szonárok segítségével rendkívüli részletességű képet alkothatunk a tengerfenékről; a legújabb modellek másodpercenként több mint 1500 impulzust bocsátanak ki a felszínen úszó hajóról. A hanghullámok végigpásztázzák a feneket, és a képet a visszaverődések alapján egy számítógép rajzolja meg. 2023 végén már a világóceán fenekének 25%-áról volt százméteres vagy még finomabb felbontású térképünk, és folyamatban van egy jelentős arányú program, amely azt célozza, hogy 2030-ra egyáltalán ne legyenek rajta fehér foltok. A képet egy még kifinomultabb típusú szonár egészíti ki; ez a teljes víztestben elhelyezkedő tárgyakról érkező visszaverődést érzékeli, ennek következtében képet ad az ott mozgó fajokról is – bár természetesen csakis azokat „látja”, amelyek éppen ott tartózkodnak.

Ám még ez a korlát is leküzdhető a DNS-mintavételezés technológiájával, ami lehetővé teszi, hogy a kutatók észleljék az adott víztesten áthaladó állatokat. A mintákban lévő bőr-, ürülék- és testnedvmaradványok elemzésével az állatok kifogása vagy akár megpillantása nélkül is meg lehet állapítani, hogy milyen fajok fordultak meg az elmúlt órákban a vizsgált tengerrészben.

Az elképesztő technikai fejlődés, a hónapokon át a nyílt tengeren maradni képes hajók és a bójákra rögzíthető, a hullámzásról, a víz hőmérsékletéről és kémiai összetételéről folyamatosan adatokat szolgáltató távfelügyeleti műszerek jóvoltából az óceánokról alkotott képünk alapvetően megváltozott. A felszínen való úszkálástól egyetlen kék bálna életideje alatt eljutottunk odáig, hogy immár megértjük és átérezzük az óceánok jelentőségét és nagyszerűségét. Ám mindezek a vívmányok, amelyek az elmúlt kilencven év során hozzásegítettek ahhoz, hogy a bálna szemével lássuk az ő világát, azt is lehetővé tették, hogy szinte a felismerhetetlenségig megváltoztassuk azt.

Aligha meglepő, hogy azok a területek, ahol a legintenzívebben folyik a halászat, egybeesnek azokkal, ahol a kutatók a legjelentősebb tápanyag-koncentrációt és az óceáni élet legnagyobb egyedgazdagságát találták. A halászhajók a bálnákhoz hasonlóan hónapokon át portyázva keresik fel a fenékhegyeket, és szonárral kutatják fel a halrajokat. Olyan eredményesen végezzük a halfogást, hogy kimutatások szerint 2024-ben a biomasszát – az életet – az óceánokban 2,7 gigatonnával csökkentettük. A világ teljes emberi népessége mindössze 0,4 gigatonna biomasszát tesz ki; ennek ismeretében nem nehéz elképzelni, mennyire felborítja az egyensúlyt, ha ennek a hétszeresét távolítjuk el az óceáni ökoszisztémából.

A bálnánk világában bekövetkezett változást azonban nem pusztán a túlhalászás okozza. A kék bálna számos, a nyílt óceánban élő fajhoz hasonlóan évmilliók alatt alakította ki táplálkozási szokásait, viselkedésformáit és tájékozódási módszereit, hogy a lehető legelőnyösebben használhassa ki a rendkívül bonyolult és változatos világóceánban elfoglalt ökológiai fülkéje által kínált lehetőségeket, és, mint említettük, ez a fülke igencsak szűkös abban az értelemben, hogy a bálna kizárólag krillt fogyaszt, és egész teste minden tekintetben úgy módosult, hogy ezt a táplálékot a legeredményesebben kutassa fel és hasznosítsa. Igen hatékony ragadozóvá vált tehát, egyúttal azonban rendkívüli mértékben kiszolgáltatott lett minden olyan változással szemben, ami a krill mennyiségét érinti, vagy a megtalálását nehezíti.

Ma még nem értjük pontosan, hogy a kék bálnák a roppant óceánokat járva hogyan használják különféle érzékszerveiket, azt azonban tudjuk, hogy a hang alapján való tájékozódás rendkívül fontos, és hogy az év egyes szakaszaiban bizonyos útvonalak mentén közlekednek. Kétségtelen az is, hogy nagyobb mértékben befolyásoljuk az érzékszerveik működését és jobban háborgatjuk az útvonalaikat, mint ahogy ezt egyáltalán felmérhetjük.

Tíz- és tízezer hatalmas hajó szállít árut a világtengereken, kelt zajt, és olykor elkerülhetetlenül elgázolja a vonuló bálnákat. Az óceánok vizének felmelegedése és elsavasodása megváltoztatja a benne élő lények életét, felborítja a táplálkozás és a szaporodás évmilliók alatt kialakult ritmusát. Szándékosan a legnagyobb testű halfajokat igyekszünk kifogni, és eközben a különféle típusú hálókkal súlyosan károsítunk vagy végleg tönkreteszünk egyes élőhelyeket, olyan károkat okozva a finoman kiegyensúlyozott táplálékláncban, amiket még átgondolni és megérteni sem vagyunk képesek.

Új keletű ismereteink révén azonban jobban megértjük az óceán megújulási képességeit. Tudjuk, hogy hol tenyészik a legbujábban az élet, és hogyan segíthetjük elő a fejlődését. Megismertük a sérült életterek gyógyulásának és újjáéledésének eseteit, és – ha úgy döntünk – képesek vagyunk ellenőrizni és megváltoztatni halászati gyakorlatunkat, hogy olyan egyensúlyt teremtsünk, ami az óceáni élet fennmaradása mellett is kielégíti a szükségleteinket. Egy ma világra jött kékbálna-borjú bízvást megérheti a 22. századot. Egy olyan világban, amelyben mi, emberek ugyanolyan megértésről és előrelátásról teszünk bizonyságot, mint amilyennel korábban megmentettük a kékbálna-fajt és megőriztük az életterét, csodálatos átalakulásoknak lehet a szemtanúja. Táplálkozóhelyein, a magasabb földrajzi szélességek hideg vizeiben hatalmas tömegekben nyüzsög majd a plankton, a krill és a számtalanféle apróhal, a borja meg biztonságban fejlődhet a mangroveerdők és korallzátonyok szegélyezte meleg tengerekben. Vándorlási útvonalain nem kell hálóktól tartania, a tengermélyi hegységek környékén pedig csak úgy bozsog majd az élet. A partközeli tengerfenéken ismét dúsan tenyészik a kelp meg a korall, és nagy számban élnek majd a kagylók és a rákok. Vándorlása során talán találkozik a mi utódainkkal: egy olyan társadalom tagjaival, amely harmóniában él a természettel, és nemcsak a táplálékát, megélhetését találja meg benne, hanem átszellemítő tapasztalatot is – egy olyan korban, amelyben az emberiség immár nem uralni akarja a tengereket, hanem megtanult élni és fejlődni az eleven természet roppant vadonában.

Egyetlen kék bálna élete során több mindent tudtunk meg az óceánokról, mint az emberi történelem során korábban összesen – de vajon lesz-e bennünk annyi előrelátás, hogy segítsük az óceán felépülését azokból a károsodásokból, amiket ugyanezen idő alatt okoztunk? A kérdés megválaszolásához el kell búcsúznunk a bálnánktól, és le kell merülnünk a legfontosabb vízi életterekbe. A nyílt vizeket elhagyva fel kell keresnünk a titokzatos hidrotermális kürtőket, a sarkvidék jeges világát, a vad Déli-óceánt, az elszigetelt fenékhegyeket, a sűrű vízi erdőségeket, a káprázatos korallkerteket és a kusza mangroveerdőket – mindegyik telis-teli van az evolúció különleges, csakis itt fellelhető csodáival, amelyek éltetik és lelkesítik a róluk gondoskodó embereket, és megoldásokat kínálnak bolygónk jövőjének felrajzolásához.

Tartalom

A szerzők jegyzete

Előszó

ELSŐ RÉSZ

Egy kék bálna életideje

MÁSODIK RÉSZ: AZ ÓCEÁN VILÁGA

1. A korallzátony

2. A mélység

3. A nyílt óceán

4. A kelperdő

5. A sarkvidékek

6. A mangroveerdők

7. Óceáni szigetek és fenékhegyek

8. A Déli-óceán

HARMADIK RÉSZ

Egy ember életideje

Utószó

Képmelléklet

Köszönetnyilvánítás

Az illusztrációk forrásai

Források és további olvasmányok

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 633 192 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License