Dianne Drake

Isten hozott a dzsungelben!

Rebecca Lang

Forró helyzet

Lilian Darcy

A hosszú fehér felhő földje
(Krokodil-völgy)

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Dianne Despain, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: New York Doc, Thailand Proposal (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Rebecca Lang, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Nurse on Assignment (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

© Lilian Darcy, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Pregnant with His Child (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Gábor

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 83. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-860-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie Claydon

Versenyképes szerelem

1. FEJEZET

– Igen, tudom, anya. De egy kétéves kapcsolat méltóbb befejezést érdemelt volna, mint ahogyan végül a dolgok alakultak. És most, hogy ez a lehetőség adódott…

Dr. Oliver Benedict, Layla Morrison főnöke, mentora és egyben Arlo nagyapja három önkéntes helyet tudott felajánlani. Mégpedig annak a három jelöltnek, aki a sebészet főorvoshelyetteseként szóba jöhetett.

– Nem, fogalmam sincs, hogy Arlo tudja-e, hogy Ollie engem választott erre a munkára. Még csak öt nap telt el azóta, hogy Oliver zöld utat adott nekem. Hangsúlyozta, hogy nem mindig lehetséges felvenni a kapcsolatot Arlóval. Szóval igen, elképzelhető, hogy meglepetés leszek számára.

Ollie szerint Arlo jelenleg egyedül dolgozott, mivel az asszisztense egy időre hazatért Indiába. Miután Layla két évig együtt élt Arlóval, és olyan gyakran hallotta tőle, milyen jó Thaiföldön orvosként dolgozni, sejtette, mire vállalkozik.

Orvoslás a dzsungelben. Nem könnyű és nem is kényelmes. Kemény munka. És Arlo annyira vágyott rá, hogy emiatt szakítottak.

– Nem, nem tudom, hogy ez garantálja-e az előléptetést, de legalább rendesen lezárhatom a dolgot Arlóval. Annak idején nem sikerült. A végén túl nehéz volt, és mindketten megbántva éreztük magunkat. Szóval remélem, hogy ez a megbízás segít majd továbblépni. És talán Arlónak is.

Arlo után Layla csak egyetlen katasztrofális kísérletet tett újabb kapcsolatra. Bradet állandóan Arlóhoz hasonlította, amiből a férfi nem jött ki valami jól. Most itt az ideje, hogy lezárja a múltat, aztán folytathassa a magánéletét. Mert szakmailag minden jól ment.

Oliver magánklinikájának egyik legjobb sebésze volt, és az előléptetés küszöbén állt. A szakmai élete pontosan úgy alakult, ahogy kellett.

Layla felsóhajtott.

– Csak két hónapról van szó. Aztán hazajövök, és remélhetőleg megkapom a kinevezést. Ollie célzott rá, hogy én vagyok a befutó. Úgyhogy kérlek, egyszerűen csak kívánj nekem szerencsét, mert egy kicsit ijesztő egy dzsungelkórházban dolgozni.

Bár nem annyira, mint Arlóval találkozni ennyi idő után.

– Igen, anya, vigyázok magamra. És köszönöm apának a terepjárót. Az itteni utak miatt ez pont megfelelő.

Az apja telefonált néhányat, és mintegy varázsütésre a terepjáró már ott várta a repülőtéren. Layla apjának jó kapcsolatai voltak szerte a világon. Így aztán nem volt számára nagy ügy. A szülei mindig is megtettek érte olyan dolgokat, amelyekkel megkönnyítették Layla életét. Arlo szerint egyenesen elkényeztették.

Layla gyerekkora óta mindig is orvos akart lenni. És most úton volt, hogy egy dzsungelkórházban dolgozzon. Azzal a férfival, akivel két évig együtt élt.

Gyorsan kanyarodott, hogy elkerüljön egy mély kátyút az úton.

Arlo Benedict volt az egyik kollégája a rezidensideje alatt. Így mindketten praktikus megoldásnak tartották, hogy közös lakáson osztozzanak. Arlo mindenképpen spórolni akart. A nagyapja, Oliver Benedict, akit mindenki csak Ollie-ként ismert, ugyan finanszírozta az orvosi tanulmányait, de ő sem volt túl jó anyagi helyzetben, mert neki kellett működtetni a költségigényes klinikáját. Arlo szülei pedig egy világ végi helyen dolgoztak, és gyakorlatilag a semmiből éltek.

Amikor Layla megismerte, Arlo sokat dolgozott, de soha nem panaszkodott. Az élete kemény volt, és alig járt szórakozni. Se pizzázás, se sörözés a barátokkal. Ehelyett elvállalt még egy mellékállást, noha tanulnia kellett volna. Hihetetlenül elkötelezett volt, és Layla ezért csodálta, és tetszett is neki.

Amint megemlítette Arlónak, hogy van egy kiadó szobája, a fiú azonnal lecsapott a lehetőségre. Okos volt, jóképű, és egyértelműen tudta, hogy a rezidensideje után visszamegy Thaiföldre.

De aztán valami váratlan dolog történt. Egymásba szerettek. Layla nem szándékozott komoly kapcsolatba bonyolódni, amíg karriert nem csinált. Arlo sem tervezett hosszú távra, és egyértelmű volt, hogy nem fog maradni. De a vele töltött két év megváltoztatta Laylát. Hirtelen olyan dolgokra vágyott, amelyekre korábban soha. Végül Arlo elhagyta őt, ahogy előre megmondta. Layla persze azt hitte, hogy meg tudja változtatni az elhatározását. Tévedett. És a vége nagyon zűrös volt. Veszekedtek, kiabáltak egymással, sírtak.

Eredetileg abban állapodtak meg, hogy csak barátokként élnek együtt. De két hét elteltével, amikor a két fáradt, kezdő orvos megosztozott egy üveg boron és egy tál popcornon, a meghitt estéből valami más lett…

Most, majdnem öt évvel azután, hogy szakítottak, Laylának végre le kellett zárnia ezt a történetet, mert nem akart élete végéig egyedül maradni.

Így most itt volt, hogy két hónapig segítsen egy thaiföldi dzsungelkórházban. Bár félt, hogy Arlo mit fog szólni a felbukkanásához, főleg, ha Ollie nem figyelmeztette előre.

Mindenesetre ez a küldetés betekintést enged neki az orvoslás egy olyan területébe, amelyről eddig nagyon keveset tudott. Ez önmagában jó dolog, mert egy ilyen tapasztalat segíthet abban, hogy jobb szakemberré váljon. Két hónap múlva tehát jobb orvos lesz, aki végre maga mögött hagy egy régi kapcsolatot. Ollie-nak látnia kell, hogy igazi csapatjátékos.

De mivel apja fotóriporterként dolgozott a világ szinte minden táján, az anyja pedig filmszínésznő volt, és szintén sok helyen megfordult, Layla már korán megtanulta, hogy független legyen. Néha egy kicsit túlságosan is. Ezzel tisztában volt, és Arlo gyakran felhívta erre a figyelmét.

A szüleiről leginkább az jutott eszébe, hogy állandóan utaztak, hogy a saját karrierjüket építsék. Amikor Arlo elhagyta őt, az csak megerősítette az addigi sejtésében, nevezetesen, hogy senki sem akar sokáig vele maradni. Könnyebbnek tűnt falakat építeni maga köré, mint megkockáztatni egy újabb elutasítást. Azt hitte, hogy idővel így boldog lesz. Legalábbis bizonyos mértékig.

A thaiföldi utazás lehetőség volt arra, hogy bebizonyítsa magának, az Arlo iránti érzései már elenyésztek, és nem befolyásolják tovább az életét.

Tulajdonképpen merre járok? – merült fel benne egy idő után. Általában elég volt egy gyors pillantást vetnie egy online térképre, de itt nem volt térerő, nemhogy térképen jelölt utca. Layla ezért csak találgathatta, hogy jó irányba halad-e.

Arlo isten háta mögötti helyeken gyerekeskedett, és mindig orvos szüleivel utazott. Ezért akart valami ilyesmit magának is.

Amikor Layla meglátott maga előtt egy elefánton ülő férfit, majdnem lehajtott az útról. Sajnos, hirtelen elrántotta a kormányt, megcsúszott, és a vízelvezető árokban kötött ki. Egy újabb pillantás a mobiljára mutatta, hogy térerő hiányában innen sem tud telefonálni.

– A fenébe!

Bosszúsan bedobta az okostelefont a kocsiba, és azon gondolkodott, hogy most mit tegyen.

Miután többször körbejárta az autóját, végül leült a porba, remélve, hogy valaki arra jön, és segít neki. De az egyetlen ember, akit megpillantott, egy ráncos kis öregember volt kézikocsival, benne gyümölcsök és gyógynövények. Kedvesen rámosolygott, mielőtt beszélni kezdett hozzá, amiből Layla egy árva szót sem értett. Amikor befejezte a szónoklatot, üdvözlésképpen a szalmakalapjára koppintott, felemelte a kézikocsi fogantyúit, és csigalassúsággal folytatta útját.

– Ennyit erről – mondta Layla halkan.

Aztán úgy döntött, hogy elindul gyalog, remélve, hogy találkozik valakivel, aki segít neki. Vagy talán még a faluba is eljut.

Egy órával később Layla pihenőt tartott. Leült az út szélén egy kőre, és egy vaddisznófélét figyelt, amely a lehullott papajából lakmározott.

Pontosan ez volt az oka annak, hogy az Arlóval való kapcsolata kudarcot vallott. Bár Layla még soha nem járt ilyen távoli helyeken, Arlo leírásai alapján voltak elképzelései. Rendkívül kemény az élet errefelé. Mind a közlekedési, mind a kommunikációs lehetőségek erősen korlátozottak. És ő nem az a típus, aki megbarátkozna ezzel. Most még a két hónap is valóságos örökkévalóságnak tűnt.

Mogorván felállt, hogy továbbmenjen. Nagy meglepetésére az öregember a kézikocsival ismét a látóterébe került.

Amikor odaért hozzá, a férfi beszélni kezdett hozzá, bár a lány nem értette. De a gesztusai egyértelműek voltak. Layla szálljon be az immár üres kocsiba, és hagyja, hogy húzza.

– Falu egy nagy fügefa mellett – magyarázta a lány.

Rájött, hogy a férfi nem fogja érteni, ha angolul mondja a falu nevét. Thaiul viszont nem tudott, és félt, hogy a végén teljesen máshol köt ki. Ezért egy kis fügefára mutatott az út szélén, aztán egy sokkal nagyobb fára.

A férfi mosolyogva ismét a kocsija felé intett. A taxija már várta, és Layla nagyon hálás volt érte. Az alját borító szúrós szalma és a csirkék ellenére, amelyekkel osztoznia kellett a kocsin. Meg egy kutyával. A kis öregember nyilván felszedett útközben egy bozontos, barna-fehér, öleb méretű korcsot.

Layla beszállt, helyet foglalt a többi utas között, és lehunyta a szemét. Arlo túlságosan ambiciózusnak nevezte, amikor elhagyta, ő pedig megsértődött, még ha igaz volt is a vád. Jelen pillanatban azonban örült, hogy az ambíciójának köszönhetően a civilizált világban maradt.

Arlo talán a legjóságosabb és legönzetlenebb ember, akivel valaha is találkozott, de neki nem való ez a hely. Ez biztos.

– Az összes orvos közül épp téged küldött ide? – Arlo hitetlenkedve megrázta a fejét. – Az, hogy te a dzsungelben dolgozol, ugyanolyan valószínűtlen, mint én valamelyik korszerű kórházban. De biztosan megvan a kompetenciád, amire szükségem van. Szóval… – Elmosolyodott. – Isten hozott a dzsungelben!

Layla tétován a férfira emelte a tekintetét. A lélegzete, mint mindig, most is elakadt a látványától.

Magas, jóképű. Szőke, meglehetősen hosszúra nőtt, kicsit hullámos haját kiszívta a nap. Layla mindig is élvezte, hogy az ujjaival beletúrhat. És az a kék szempár! De ami a legjobban tetszett neki, azok a szexi gödröcskék voltak, amikor mosolygott.

– Másképp gondoltam a nagy belépőmet, de azt hiszem, ez is megteszi. – Kiszedett egy szalmaszálat a hajából. – És igen, Ollie küldött.

– Nem mondta nekem – válaszolta Arlo.

– Valószínűleg azért, mert ugyanúgy meglepődött, mint én, amiért jelentkeztem ide. És mert nem tudott elérni téged.

– Ó, igen! Elsősorban bizonyára a hamarosan megüresedő főorvoshelyettesi pozícióról van szó, ugye? Amikor említette, hogy meg akarja hirdetni, feltételeztem, hogy te vagy a jelöltje. Arra azonban nem számítottam, hogy ez a küldetés kell hozzá, hogy feljebb léphess a ranglétrán. Különösen, hogy öt éve nem állunk semmilyen kapcsolatban.

– Három – javította ki Layla –, beszéltünk, amikor New Yorkba jöttél meglátogatni Ollie-t.

– Egyetlen szót váltottunk. Csak futólag odaköszöntél.

– Te pedig biccentettél, és dörmögtél valamit.

– Ez nem egészen ugyanaz, mintha beszélgettünk volna.

– Udvarias voltam. – Megpróbált kikászálódni a kocsiból, és azt kívánta, bárcsak Arlo segítene. Ehelyett a férfi keresztbe tett karral hátralépett. – És siettem.

– Te mindig sietsz, Layla. És egyre többet vállalsz, hogy bizonyíts.

– Nem vitatom.

– Nem is tudnád. Azt hiszem, ezt már akkor láttam benned, amikor először találkoztunk.

– De nem emlékszem, hogy kifogásod lett volna ellene.

Layla kimászott a kocsiból, vigyázva, hogy ne ijessze meg feleslegesen a csirkéket meg a kutyát.

– Tetszett a becsvágyad. Engem pacifista szülők neveltek fel, akik mindig úgy vették a dolgokat, ahogy jöttek. Nagyjából ez az én stílusom is. Nem emlékszem, hogy előtted bárki másban láttam volna ekkora ambíciót. Azok után, hogy olyan sokáig éltem a dzsungelben, eléggé szexinek találtam.

Layla elfordult, hogy meghajlással köszönje meg az öregnek a fuvart. Néhány thaiföldi érmét nyomott a kezébe, amit a férfi gyorsan zsebre vágott, majd szintén meghajolt, mielőtt távozott volna a kézikocsival.

– Egészen addig a napig, amíg el nem mentél. – Layla leseperte a szalmát a fenekéről, a durván megmunkált falépcsőhöz sétált, és felnézett Arlóra. – Csak két hónapról van szó. Segítségre van szükséged, és én rendelkezésre állok…

– És ez jó pont a szakmai karrieredben, mert tényleg akarod azt az előléptetést. Nem változtál, Layla. Pontosan ott vagy, ahol voltál, amikor szakítottunk.

– Nem én vagyok az egyetlen jelölt.

– Nem, de az egyetlen, aki hajlandó volt Thaiföldre menni, hogy lenyűgözze Ollie-t. Ez nagy dolog, még ha nem is akarod beismerni.

– Az is célom, hogy az orvoslásnak egy olyan oldalát is megismerjem, amit még soha.

– Ezt már annak idején is mondtam neked. Elfelejtetted?

– Azt akartad, hogy örökre elkötelezzem magam, pedig még csak nem is voltunk… – Layla az ajkába harapott, majd folytatta: – Ollie szerződése csak két hónapra szól. Egy életen át nem lennék képes így élni. Ezt már az elejétől fogva tudtad. De két hónapot kibírok. Neked meg szükséged van erre a segítségre. Szóval ez mindkettőnknek jó. Te egy időre kapsz egy plusz orvost, én pedig további tapasztalatokat szerzek.

És végleg lezárom a kapcsolatunkat.

– Tényleg azt hiszed, hogy ha segítesz a főnök unokájának, akkor pluszpontot kapsz? Ollie nem ilyen, Layla. Épp ellenkezőleg, az egész akár visszafelé is elsülhet. Lehetséges, hogy manipulatívnak minősíti ezt a lépésedet.

– Vagy lehetőségnek, hogy fejlesszem a képességeimet – makacsolta meg magát Layla. – Nos, nálam van az orvosi táskám, de a személyes holmim még mindig a kocsimban, ami egy árokba csúszott valahol az itt és a ki tudja, hol között. Nem ismersz valakit, aki ki tudja húzni, és idehozná? – Ránézett az Arlo mögötti ajtó feletti táblára, és felnevetett. – Komolyan, ezt az épületet Happy Hospitalnek nevezted el?

2. FEJEZET

Ezt a nevet évekkel ezelőtt közösen találták ki. Egyik este, amikor talán egy kicsit sokat ittak, az ágyban beszélgettek arról, milyen kórházban képzelik el magukat a jövőben. Layla persze valami nagyra és korszerűre gondolt, míg Arlo csak egy vidám kórházban szeretett volna dolgozni. Úgy látszik, a férfi nem felejtette el.

– A dolgok itt egyszerűek. Tudom, hogy nem vagy hozzászokva, de mi már csak ilyenek vagyunk. És a név illik hozzánk. Mert még ha nincs is elég inzulinunk, és lehet, hogy egy-két hétig nem tudunk hozzájutni, ilyenkor választhatnánk azt is, hogy borús gondolatokba merülünk, de inkább igyekszünk a legjobbat kihozni a helyzetből. Segít, ha megelégszünk azzal, amink van.

– Nem azt akartam mondani, hogy ez rossz név, Arlo. De itt a dzsungel közepén eléggé… ide nem illőnek tűnik.

– Az itteni embereknek is fontos a boldogság ugyanúgy, mint ott, ahonnan jöttél. Minden az elvárásaiktól függ.

– És te boldog vagy itt, Arlo? Tudom, hogy mindig ezt akartad. De néha elgondolkodtam, mi lett volna, ha a nagyapád klinikáján kezdesz dolgozni, ahogy ő akarta. Vagy ha elfogadtad volna bármelyik másik állásajánlatot.

– Gyermekként boldog voltam itt, amikor a szüleimmel egyik faluból a másikba költöztem. És még mindig az vagyok. Azért kellett meghoznom ezt a döntést, mert sehol máshol nem lettem volna boldog.

Arlo soha nem kételkedett a döntésében. Ezt az életet akarta élni, mert itt érezte otthon magát, amit Layla soha nem volt képes megérteni.

– Sajnos, nem tudok rendes szállást felajánlani – tette hozzá a férfi. – Az asszisztensem, Tallaja általában a kórházi osztályon alszik, ha betegek is vannak ott. Egyébként az irodában. Ő nagyon rugalmas, de te valószínűleg nem vagy az.

– Amíg van szúnyogháló, addig nem érdekel.

– Tényleg? Úgy tűnik, elvégezted a házi feladatodat.

– Nem vágok bele vakon semmibe. Kivéve talán a kapcsolatunkat – válaszolta Layla.

Ahogy felsétált a lépcsőn, és elhaladt Arlo mellett, hozzáért. Futó érintés volt, de elég ahhoz, hogy a férfi libabőrös legyen. Ismerős érzés volt. Layla mindig ezt a reakciót váltotta ki belőle, ami aztán óhatatlanul további dolgokhoz vezetett. A fenébe, miért ezek a gondolatok?

Amikor együtt voltak, akkor is tisztában volt azzal, hogy Layla előbb-utóbb rá fog jönni, ki is ő valójában, és mit tud nyújtani neki. Ez nem akadályozta meg abban, hogy kapcsolatot kezdjen vele, de visszatartotta attól, hogy túlságosan beleélje magát. Már az elején meghúzta a határt, és nagyon ügyelt, hogy át ne lépje. Kivéve azt a pillanatot, amikor megkérte Laylát, hogy jöjjön vele Thaiföldre.

Hiba volt. Alighogy kimondta, már tudta. És egy héttel később, amikor elment, még mindig érezte az elutasítás éles fájdalmát. Mindig is tudta, hogy mi lesz a lány válasza.

– Nézz körül! Nincs sok látnivaló, de lehetne sokkal rosszabb is.

Layla megállt az ajtóban, és hagyta, hogy a tekintete elkalandozzon, mielőtt Arlo felé fordult.

– Hány embert tudsz itt elhelyezni?

– Legfeljebb tízet. Sok beteget otthon kezelünk, mert ők jobban szeretik így. Ahogy lehet, és ahogy a legjobb mindenkinek.

Arlo látta, Layla már bánja, hogy önként jelentkezett erre a küldetésre. Túlságosan fontos számára a kényelem. Nehéz elhinni, de volt idő, amikor azt hitte, hogy együtt dolgozhatnak majd itt. Nos, nagyot tévedett. Valószínűleg mindent rózsaszín szemüvegen keresztül látott. Vagy talán életében először érezte magát olyan közel egy nőhöz, mint Laylához.

– A másik lehetőség, hogy megosztod velem a házamat – magyarázta Arlo. – Ott van némi privát szféra. Nem sok, de magadban lehetsz, ha szükséged van rá. Az emberek tudják, hogy nem szabad zavarni, amikor ott vagyok. Hacsak nincs vészhelyzet.

Sok boldog estét töltöttek együtt a múltban. Amíg Layla itt van, megpróbálja elűzni a rossz emlékeket, és csak a jó dolgokra visszagondolni. Ha már az élete hátralévő részét egyedül kell eltöltenie, inkább a jóra emlékezzen.

– Ne aggódj, Arlo! Meg tudom csinálni ezt a munkát. És meg is akarom.

– Mert feljebb segít a ranglétrán.

– Igen, Ollie-nak szüksége van csapatjátékosokra a praxisában, és én már egy ideje az vagyok.

– Nehezedre esik? Mert én sosem láttalak csapatjátékosnak, és ezt nem azért mondom, hogy megbántsalak. Mindig is büszke voltál a függetlenségedre.

Layla nevetett.

– Mert semmi mást nem tudtam. Még mindig nehéz együttműködnöm másokkal, és ezt Ollie is tudja. De az előléptetés sokat jelentene nekem. Az ambícióm még mindig megvan, és úgy gondoltam, hogy ha valami olyat csinálok, mint ez, akkor sokat tanulhatok.

Arlo oldalra billentette a fejét, egy pillanatra a lányra nézett, majd elmosolyodott.

– Azt hittem, talán nyomást gyakorolt rád. Még mindig nem tudom elhinni, hogy önként választottad ezt. Mi volt a többi alternatíva?

– Elmenni Miamiba egy partnerkórházba, vagy sebészeti asszisztensként dolgozni egy futballcsapatnál. Hogy őszinte legyek, én is meglepődtem, hogy ezt választottam. Leginkább azért, mert félek, hogy nem fogom tudni megadni a betegeidnek azt, amire szükségük van. Te pedig megijesztesz, mert… Hát, te passzolsz ide, én meg nem.

Layla az ajkába harapott, majd egy pillanatra a semmibe bámult.

– Én… nem akarok kudarcot vallani, Arlo – folytatta. – Olyasvalaki akarok lenni, aki minden helyzetben képes megtenni, amit kell. Tudod, milyen nagy volt mindig is a félelmem a kudarctól. A jelenlegi helyzet azt jelenti, hogy a határaimat feszegetem. És noha köztünk vége, számítok arra, hogy segítesz nekem, vagy legalábbis megmutatod a helyes irányt. Még ha ez az egész halálra rémít is, nem akarom magamnak megkönnyíteni a dolgot.

Ha eléggé igyekezett volna, képes lett volna annyira megváltozni, hogy megossza Arlóval ezt az életet. De az érzései valószínűleg nem voltak elég erősek.

– Nem, te sosem könnyítetted meg magadnak a dolgot.

Arlo khaki színű bermudanadrágot és kifakult sötétkék pólót viselt, amelyen egy Voltaire-idézet volt: „Az orvoslás művészete abban áll, hogy a betegnek segítünk megőrizni a jó kedélyét, amíg a természet meggyógyítja.”

Layla szívesen dolgozott Ollie-val a sebészeti klinikán. De vajon szerette azt a munkát? Bárcsak szerette volna, de mivel úgy tűnik, a kedvelés és a szeretet között jókora a különbség, elgondolkodott, vajon létezik-e egyáltalán szeretet. Nem tudta.

– Talán ez is a vonzerőm része volt.

– Hidd el, Layla, sokkal vonzóbb voltál, mint hitted.

– Ez most bók?

– Igen, ez bók, mert tetszett a függetlenséged. Ez különböztetett meg téged a többiektől.

– Á, igen! Az összes lánytól, akik „Tarzan” után futottak. Megvolt néhányuk, ugye?

– De egyikük sem érdekelt annyira, mint te.

– És most van valakid, Arlo? Nős vagy, esetleg másfajta kapcsolatban élsz? Ollie valószínűleg elmondta volna, de tudod, hogy ő sok mindent megtart magának. Különben is, nagyon vigyázott, hogy ne említsen téged, mert az… kínos lett volna.

– Nem, nincs senkim. A visszatérésem után egy ideig randiztam egy bangkoki nővel, de nem jött össze, mivel ritkán volt időm meglátogatni. Ő pedig nem volt hajlandó idejönni. Végül nagyon dühös lett, amikor visszautasítottam egy ajánlatot az egyik ottani kórházban. Ő intézte el nekem, és azt hitte, hogy örülni fogok. De… Nos, ismersz. – Arlo a fejét csóválva hozzátette: – Hat hosszú hónapot töltöttünk együtt. Aztán találkozott valakivel, aki mindent megadott neki, amire vágyott.

– Sajnálom.

– Én nem. Neki sokkal jobb most. Különben is, ez a sorsom. Nem tudok többet beleadni egy kapcsolatba, mint saját magamat. Nincs pénzem. Nincs semmim, és a munkaidőm lehetetlen. Nem lenne fair elvárni valakitől, hogy egy ilyen életet megosszon velem. Az sem volt fair, amikor annak idején erre kértelek, majd szakítottam, amikor elmondtad, miért nem tudsz velem jönni – mondta Arlo. – Nagyon dühös voltam, amíg egy ponton rá nem jöttem, hogy valójában csalódást érzek. Csalódtam magamban, mert azt vártam, hogy valaha is igazi kapcsolatban élhetek. Hiszen semmit sem nyújthatok.

– Saját magadat. Ha valaki szeret, annak ez elég.

– De nem elég, Layla. Te is tudod, és én is tudom. Azért hoztam meg ezt a döntést, mert annak idején megígértem az anyámnak, hogy megteszem. Most már sokan számítanak rám. És ha én nem vagyok itt, akkor nincs más.

Layla a fejét ingatta.

– Egyszer majdnem belementem egy kapcsolatba, de ez hosszú és bonyolult történet. Elhagyott nő találkozik a rossz pasival, és összetéveszti a közeledését az igaz szerelemmel. A férfi megpróbálja a nőt a saját képére formálni, de a nő nem hagyja. Ez mindennél jobban rávilágított arra, hogy jobb, ha olyan dolgokkal foglalkozom, amelyekben nem érintett a szívem.

– Sajnálattal hallom.

Layla szomorúan elmosolyodott.

– Az az igazság, hogy nem tudom, mi a szeretet. A szüleimnél azt láttam, hogy inkább kötelesség, mint valódi érzés. Ne érts félre! Egész életükben nagyon igyekeztek. Nem mindig sikerült, de megpróbálták. És ez is egyfajta szeretet. Legalábbis az egyetlen, amit adni tudtak. Aztán ott voltak az én érzéseim irántad. Azt hittem, ha nem veszek róluk tudomást, maguktól elmúlnak. Majd jött Brad… Nem tudom elérni, hogy működjön egy kapcsolat, vagy valamit rosszul csinálok. Fogalmam sincs.

– A szüleidről nem tehetsz. És én… mi… a határok már azelőtt megvoltak, hogy… – Arlo nyelt egyet. – Mielőtt a barátságunk olyanná vált, amilyenné nem kellett volna. És ami Bradet illeti, előbb-utóbb mindenki elköveti ezt a hibát. A hiánypótló viszony. Valószínűleg nekem is ilyen lehetett Gayle-lel.

– Szóval te túltetted magad rajtam, pedig mi…

– Igyekeztem egyenesbe hozni az életem – javította ki Arlo.

– Ez tetszik. Talán én is pontosan ezt tettem. – Kis szünet után Layla hozzáfűzte: – Most, hogy már ismerjük egymás legnagyobb ballépéseit, mi lenne, ha megmutatnád a házadat?

– Biztos vagy benne, hogy tényleg velem akarsz lakni?

– Tekintsd úgy, mintha az ügyeleti szobában aludnánk. Emlékszel, amikor gyakornokok voltunk, és olyan fáradtak, hogy bármilyen ágy megtette, amíg a másik nem horkolt? – Layla felnevetett. – Most már horkolsz, ugye?

– Eddig nem érkezett panasz. Legalábbis azokon az éjszakákon, amikor a kórházban aludtam, a betegek nem mondtak ilyet. És Chauncy sem.

– Ki az a Chauncy?

Arlo tréfás vigyorral válaszolt:

– Hamarosan megismered. És valószínűleg együtt is alszol vele.

Amikor a férfi félrehúzta a háza előtti szúnyoghálót, hogy beengedje, Layla megkérdezte:

– Nincs ajtó?

– Még nincs. Ez is rajta van a listán, amit szeretnék. De az a kevés pénz, amit kapunk, a kórházra megy, nem rám. Az ajtó nem prioritás.

Layla tekintete hamar bejárta a kis helyiséget: az egyik sarkot, ahol az ételeit készítette, az íróasztalt, a két durván megmunkált széket és a vékony függönyt, amely a hátsó területet elválasztotta. A házikó lényegében egyetlen térből állt. Nagyon szerényen rendezték be. Layla könnyen el tudta képzelni, hogy Arlo itt lakik. Mindig is szerény volt, és igénytelen. Tulajdonképpen csodálta érte.

– Ööö… nincs fürdőszoba?

– A kórházban. Ha egyszer megszokod, nem is olyan rossz.

– Nem rossz?

– Nem. Egy tömlő az ablakon keresztül, a víz pedig egy kinti tartályból jön. Eltart egy darabig, amíg odaér. De ha inkább meleg fürdőt szeretnél, akkor melegíthetsz vizet a tűzhelyen ott. – Arlo elmosolyodott. – Éltem már ennél sokkal primitívebb körülmények között is. Úgyhogy nekem ez megfelel.

– Primitívek voltak a körülmények, amikor elvittél egy faházba a Catskill-hegységben. Emlékszel?

– Volt benti vécé – védekezett Arlo.

– És nekem kellett tűzifát hordanom a kandallóba. Az én világomban a kandallót egy kis kapcsolóval kell meggyújtani. Megnyomod, a gázégő bekapcsol, és máris van fűtés.

Ennek ellenére csodálatos volt. Semmi luxus, amihez a szüleinek köszönhetően hozzászokott. Minden nagyon egyszerű volt – és csak ők ketten. Kint hó, bent meleg és biztonság.

Forró csokoládét ittak, sakkoztak, és szeretkeztek órákon át. Az ablaküvegen át nézték, ahogy odakint havazik. Layla boldog volt, hogy Arlo karjaiban lehet.

A férfi nevetett.

– Mindig is mondtam, hogy puhány vagy.

– És hol a villanykapcsoló? – nézett körbe Layla.

– Van egy áramfejlesztőm, de az üzemanyag elég drága, és nehéz beszerezni. Ezért többnyire paraffinlámpát és gyertyát használok. Az egyik helyi asszony önt nekem gyertyát.

Bár Ollie igyekezett felkészíteni Laylát Arlo életmódjára, a leírása a valóságot meg se közelítette. De mindössze két hónapról van szó. A férfi közelsége egyébként is jobban megviseli, mint a kényelem hiánya. Laylát elárasztották az emlékek. A Catskill-hegység… Ahogy hétvégenként a termelői piacra jártak… Hogy Arlo mindig elé jött a kórházba, hogy hazakísérje, ha már besötétedett. Ellenőrizte az autójában az olajszintet és az akkumulátort, nehogy lerobbanjon valahol útközben. Minden apró és nagy dolog…

Layla részben számított is ezekre a heves érzelmekre, noha az intenzitásuk meglepte. Elgondolkodott, hogy amit ő gyönyörű és szenvedélyes románcnak gondolt, az valójában nem volt-e sokkal több. Mindazonáltal nem bánta meg, hogy Thaiföldre látogatott. Talán még nagyobb szükség van rá, hogy lezárja a múltat, mint gondolta volna.

– És ezt el tudod viselni nap mint nap?

Azon tűnődött, vajon ő képes lesz-e ugyanerre. Mert nem akarta blamálni magát a férfi előtt. Arlo túl sokszor ugratta már azzal, hogy elkényeztetett, gazdag kislány.

Tehát elhatározta, hogy bebizonyítja, képes így élni és dolgozni. Még most is, ennyi év után is vágyott a férfi megbecsülésére. Nem tudta, miért, de többet jelentett neki, mint valaha gondolta volna.

3. FEJEZET

– Komolyan, nem tudsz szerezni antibiotikumot?

Layla a kórházban belenézett Arlo gyógyszeres szekrényébe, és teljesen megdöbbent.

– Tudok, de nem olyan könnyű, mint gondolnád – válaszolta a férfi. – Az orvosi ellátás itt ingyenes, de ki kell várnom a soromat. A gyógyszert először elküldik a regionális kórházba, ahol aztán átvehetem. Nem mindig könnyű oda eljutni. Nincs mindig időm, és nem küldhetek olyan valakit, akinek nincs orvosi képzettsége.

– Van egy asszisztensed.

– Ő még diák. Csak most készül az orvosi egyetemre. Jó gyakornok, de csak tőlem tanult. Még nincs orvosi végzettsége, ami azt jelenti, hogy nem veheti át a gyógyszereket. Van egy nővér, aki elhozza ide az ellátmányt, amikor csak tudja. De a nagyvárosokon kívül kevés az orvos és az ápoló. Ezért neki sincs mindig ideje, hogy segítsen. Összefoglalva: amire szükségem van, általában elérhető, de gyakran nem jutok hozzá. Tehát várunk, és boldogulunk, ahogy tudunk.

– Sosem gondoltam volna, hogy ilyen helyzetek adódhatnak, jóllehet a gyógyszer rendelkezésre áll – mondta Layla.

– A legtöbb ember így van ezzel. Nem az ő hibájuk, de ki akarja hallani, hogy mit csinálok itt, amikor a bangkoki kórházak fantasztikusak. Ez már csak így van.

– Tartalékolhatnál néhány gyógyszert vészhelyzet esetére.

– Igen, de nincs elég raktározási lehetőségem. És néha napokig nincs áram, ami azt jelenti, hogy a hűtésre szoruló gyógyszerek megromlanak.

Ez egyre rosszabb, gondolta Layla.

– Nem értem. Amikor azt mondtad, hogy vissza akarsz jönni ide, nem így írtad le nekem ezt a helyet. Én egy modern létesítményt képzeltem el valahol távol, nem pedig egy lepukkant épületet, ahol nincsenek gyógyszerek, sem elegendő személyzet.

– Ezen nem lehet változtatni. Tudtam, hogy így lesz, amikor visszajöttem ide.

– Van ágyad?

– Természetesen – válaszolta Arlo. – Megkaphatod, ha akarod. Bár csak tábori ágy.

– És a vécé az út túloldalán…

– Gondolj rá úgy, mint a kempingezésre!

– Két hónapig menni fog. De te egész életedben itt akarsz maradni. És bár most már jobban átlátom, hogy miért…

– …de még mindig nem érted.

– Nem voltál ilyen, amikor együtt voltunk. Beszéltél erről az életről, de még csak a közelében sem jártál a valóságnak.

– Számomra ez itt egyfajta vakáció.

– Én meg nyári kaland vagyok?

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Arlo félrehúzta a vékony lepedőt, amely elválasztotta a ház előszobaként, nappaliként és konyhaként szolgáló részét egy aprócska területtől, amely nyilvánvalóan a hálószoba lehetett.

– Szerencséd van. Chauncy nincs itt. Szóval az ágy teljesen a tiéd, ha pihenni akarsz. Keresek valakit, aki elhozza a kocsidat.

Layla kinézett az ágy felett lévő ablakon, és felsóhajtott. Elkezdett esni. A sűrű cseppek azonnal sártengerré változtatták a poros utat. Most itt van egy ajtó nélküli kunyhóban, ahol állítólag egy Chauncy nevű illetővel kell osztoznia az ágyon, és épp most tudta meg, hogy Arlo nyilvánvalóan nyári kalandnak tekinti őt. Mivel idejött, a legjobbat kellett kihoznia a helyzetből, de a hangulata éppoly borús volt, mint a kinti szürke égbolt.

– Gondolom, ennek a Chauncynak nincs véletlenül esernyője, ugye? Szeretnék átmenni, és megismerkedni a kórházzal.

– Nekem van esernyőm. Azonban óvatosnak kell lenned, mert egyes kígyók szeretik az esőt, és szívesen előbújnak, míg mások igyekeznek minél gyorsabban elmenekülni.

Kígyók a pocsolyákban!

– Tényleg?

– Igen, de a jó hír, hogy mindig van jó adag ellenmérgünk. Ez az egyetlen dolog, amit mindig időben leszállítanak. Nos, isten hozott a dzsungelben!

Layla belépett egy kis helyiségbe – a kórház ajtóval rendelkező három szobájának egyikébe. Körülnézett. Egyszerű vizsgáló volt. Egy kemény, régimódi kezelőágy, egy nyitott szekrény olyan eszközökkel, mint kesztyű, kötszer és spatula. A gyógyszeres szekrényt már látta. Nem teljesen kielégítő, de nem is reménytelen.

– Vannak konkrét időpontok a rendelésre? – érdeklődött.

– Mindig szükség szerint.

– És hogyan küldöd el a gyógyszerrendelést?

– Elautózom a közeli elefántmentő központba, és ott van internet. – Arlo elmosolyodott. – Lehet, hogy bonyolultnak hangzik, de működik.

Layla azon tűnődött, vajon ő is működne-e a rendszerben. Újra és újra feltette magának ezt a kérdést. Szeretett volna segíteni Arlónak, és jó munkát végezni, de vajon képes erre?

– És én hogy passzolok ide?

– Ahogy akarod. Nálam minden úgy megy, ahogy a megrendelések is. Szükség szerint. És működik is, amíg nem terelik el a figyelmemet – magyarázta. – Mert akkor minden szétesik.

– Mi tereli el a figyelmedet? – kérdezte Layla kíváncsian.

– Sok minden. Túl sok a szükség, és túl kevés az eszköz – válaszolta. – A hiányzó gyógyszerek. A lyuk az ágy fölött a tetőn. Bár most, hogy kiszorítottál onnan, eggyel kevesebb zavaró tényezővel kell foglalkoznom.

– Mindig is az volt az érzésed, hogy elterelem a figyelmedet?

A férfi kérdőn nézett rá.

– Hogy érted?

– Hogy csak zavaró tényező voltam, amit nem igazán akartál?

– Mindig is elterelted a figyelmemet, de én ezt akartam – válaszolta Arlo. – Azt akartam, hogy együtt legyünk. Sokat jelentett nekem.

– Nos, örülök, hogy most mindent megkaptál, amit akartál. – Layla kilépett a szűk folyosóra, amely a tízágyas nagy szobába vezetett. Mindegyik ágy üres volt. A berendezés minimális. Olyan szintű orvoslás, amilyet még sosem tapasztalt. – Gondolod, hogy Ollie több pénzt adott volna neked, ha tudja, milyen gyéren felszerelt a kórházad?

– Tudja. Már járt itt – válaszolta Arlo. – De olyan sokat invesztált a klinikájába… Megelégedtem azzal, hogy finanszírozta a tanulmányaimat. Nagylelkű volt. Különösen, ha figyelembe vesszük, máskülönben talán még mindig küszködnék, hogy elég pénzt keressek az egyetem befejezéséhez. Különben is, a szüleim sokkal nehezebb körülmények között is boldogultak, és én is meg tudom oldani.

– Remélem. A te és a betegeid érdekében.

– Azt hiszed, nem teszek meg mindent a betegeimért? Még alig egy órája vagy itt, és máris ítéletet mondasz?

– Nem, egyáltalán nem. Csak kezdek rájönni, milyen nehéz lehet itt túlélni. – Layla más szemmel kezdte látni Arlót, mint annak idején. Valahogy ijesztő volt a tudat, hogy itt van gyakorlatilag egyedül, és próbál tenni valamit. – Mivel hosszú utat tettem meg, hogy veled dolgozhassak, joggal aggódom. Ha zavar, sajnálom, de ezen nem változtathatok.

Útban a folyosó végén lévő kis konyha felé megállt Arlo előtt, és felnézett rá.

– A rezidenséveink alatt soha nem dolgoztam közvetlenül veled a magánéleti kapcsolatunk miatt. De most más a helyzet. És nem hagyhatjuk, hogy a múltunk a közös munka útjába álljon, oké? Meg kell találnunk a módját, hogy ez működjön.

Layla belépett az aprócska konyhába, ahol szemügyre vette a kétégős főzőlapot, a kis munkaasztalt és a kicsiny hűtőszekrényt, amely látott már szebb napokat is. A kis generátor gondoskodott az áramról.

Layla kezdte úgy érezni, hogy az egész túl sok neki. Kígyók, valaki, akit Chauncynak hívnak, az eső, a mostoha körülmények, Arlo… Ennek ellenére meg kell birkóznia a helyzettel. Mert mindenekelőtt a betegekről van szó. És ő orvos, méghozzá jó orvos.

– Mi történt a hátaddal? – kérdezte Layla.

Arlóval közösen fogadták az ajtón belépő beteget. A kisfiú nem lehetett több öt-hat évesnél, és horzsolás volt a karján. Layla bekísérte a vizsgálóba, ahol a vizsgálóasztalra mutatott, hogy a kisfiú üljön fel rá.

– Megrántottam. – Arlo meglepődött, hogy Laylának feltűnt a dolog. De Layla mindig is éles szemű volt. – Leestem a tetőről, ugyanis kicsit meghajlott a súlyom alatt. Ezért van a lyuk az ágyad felett. – Arlo mondott valamit a fiúnak, aki kuncogott, és elmutogatta, hogyan esik le valaki a tetőről. – De kátránypapírral van borítva, így csak egy kicsit ázik be.

– Megkérdezhetem, hogy mit kerestél a tetőn?

Layla megtalálta a fertőtlenítőszert, megtisztította a kisfiú sebét, majd bekötözte.

– Csak ha mindent tudni akarsz Chauncyról.

– Á, igen, az én titokzatos ágytársam! Szóval miért voltál a kunyhó tetején azzal a Chauncyval?

– Ott ragadt. Segítenem kellett rajta.

Arlo előhalászott a nadrágzsebéből egy bonbont a fiúnak, mondott neki valamit, aztán elengedte.

A kicsi úgy szorította a bonbont, mint valami kincset.

– Gyakran járnak ide egyedül a gyerekek? – akarta tudni Layla.

– A gyerekek itt korán felnőnek. Chanchai, az iménti kisfiú, a halászháló behúzásakor horzsolta fel a karját.

– De ő csak…

– Tudom. Te egy kisgyereket látsz. De helyi mércével mérve ő egy falubeli, aki teszi a dolgát. És fontos munkája van – mondta Arlo. – Az a húsz-harminc thai bát, amit megkeres, lehet, hogy csak egy dollárnak felel meg, vagy még kevesebbnek, de segít felszínen tartani a családját. Chanchai hozzájárulása tehát nagyon értékes.

– Nagyon… szívós gyerek.

– Itt mindannyian azok. Keményen dolgoznak a családjukért, és még a legfiatalabbak is tudják, hogy hozzám kell jönniük, ha megsérültek, vagy nem érzik jól magukat. Persze könnyű meggyőzni őket, ha tudják, hogy édesség lapul a zsebedben. – Elmosolyodott. – Ebben a tekintetben nem sok a különbség, igaz? Emlékszem, amikor gyermekgyógyász rezidens voltál, mindig vittél édességet a gyerekeknek, noha a főnököd nem szerette.

– Mert az én orvosom is ezt tette, amikor kicsi voltam. Így kevésbé volt ijesztő a kórház.

Arlo elmosolyodott.

– Emlékszel arra a kisfiúra, aki folyton követett téged a folyosón a kerekesszékében? Soha nem szólt semmit, de mindig olyan szomorúan nézett rád, amikor egy másik gyereknek édességet adtál.

– Geordie. Évek óta nem gondoltam rá.

– A gyerekek mindig az ujjuk köré csavartak. Meglepett, hogy inkább sebész lettél, mint gyermekorvos. Olyan jól bántál a kicsikkel.

– Ha gyerekekről volt szó, gyakran a szívem szakadt meg – válaszolta Layla. – Ahhoz, hogy jó orvos legyek, távolságtartónak kell lennem.

– Itt mindenesetre elég sok gyereket fogsz kezelni – mondta Arlo.

– Remélem, én jobban elboldogulok, mint te a tetőn Chauncyval. Egyébként ki az a…?

Arlo éppen a fertőtlenítőszert és a kötszereket rakta vissza a szekrénybe, közben kinézett az ablakon, majd gyorsan Layla felé fordult:

– Most jött haza. Akarsz találkozni vele?

Arlo odaintett Samronnak, egy idős özvegyasszonynak, aki naponta több órát töltött takarítással, mosással, ételosztással és egyéb feladatokkal a Happy Hospitalben.

– Az utca túloldalán leszek, ha szükséged lenne rám – mondta Samronnak.

– Rendben. – Az asszony elmosolyodott. – A csinos doktornővel. A felesége?

Arlo nevetett, majd Layla felé fordult, és elmagyarázta:

– Mind azt akarják, hogy itt telepedjek le, házasodjak meg, és alapítsak családot. Havonta legalább kétszer megpróbálnak összehozni valakinek a húgával, az unokatestvérével vagy a lányával.

– Úgy tűnik, fontos vagy nekik.

– Talán egy kicsit túlságosan is. – Arlo Samronra mosolygott, és nemlegesen megrázta a fejét. – Nem a feleségem. Az új orvos. Layla doktornő.

Samron jelentőségteljes mosollyal bólintott.

– Layla doktornő. – Összetette a kezét, enyhén lehajtotta a fejét, és a saját nyelvén köszönt neki.

Ez volt a szokásos thai üdvözlés, a vái.

Layla ugyanígy viszonozta, mielőtt követte volna Arlót az utcára.

– Nagyon kedves nőnek tűnik.

– És hihetetlenül segítőkész. Az iskolában is dolgozik. Hétvégenként pedig a fiatal anyáknak segít a faluban. Nagyon tisztelik.

– A tisztelet fontos – mondta Layla. – Manapság az emberek elfelejtették.

– Itt nem. Ha tiszteletet érdemelsz, meg is kapod.

4. FEJEZET

Arlo belépett a házába, a szobaelválasztóként szolgáló függönyhöz lépett, és elhúzta.

– Mi ez? – Layla szeme elkerekedett.

– Ő Chauncy, a cibetmacskám. Együtt élünk.

– És a cibetmacska…

– Valami olyasmi, mint a normál macska, csak egy kicsit nagyobb, és olyan a pofája, mint egy rágcsálónak. Éjszakai állat, a szeme ferdén hasított, a szembogara kerek.

– Szóval a cibetmacskád a tetőn ragadt, és amikor érte mentél, lepottyantál? Nem tudott volna magától lejönni? – kérdezte Layla értetlenül. – Gondolom, a cibetmacskák tudnak mászni. Tudod, a dzsungel törvénye meg minden…

– Igen, ez igaz, de Chauncy nem jó ebben. Amikor annak idején rátaláltam, el volt törve a lába. És nem gyógyult meg teljesen. Felfelé még megy a dolog, de lefelé már gondot okoz neki.

– Ő a házi kedvenced?

– Úgy valahogy – erősítette meg Arlo vidáman. – Majd megszokod.

Layla közelebb lépett, és szemügyre vette az állatot. Nem úgy nézett ki, mint egy macska, és a tábori ágyon összegömbölyödve feküdt.

– Feltételezem, hogy tiszta. – Lehajolt, hogy megsimogassa Chauncyt. – Nem harap?

– Nagyon tiszta. Alig jár már a dzsungelbe. Eléggé szelíd, mivel az itteni emberek mind ismerik és etetik. Ettől kövér és lusta. És nem, nem harap. Az illatmirigyeit is eltávolították, mert háziasítani kellett, hogy életben maradjon. Szóval nincs mitől tartanod.

Amikor Layla megsimogatta, Chauncy felkapta a fejét, de rájött, hogy a lány nem jelent veszélyt, és újra elaludt.

– Gyönyörű – suttogta a lány, hogy ne zavarja az állatot.

– Mindig is szeretted a macskákat.

– Macskákat, kutyákat, cibetmacskákat. A természet minden teremtményét. Csak arra nem számítottam, hogy egyikükkel meg kell osztanom az ágyam. De azt hiszem, a dzsungelben ez már csak így van. – Lábujjhegyen elindult a ház másik felébe. – A lényeg, hogy ne legyenek kígyók. A kunyhón kívül szabadon kószálhatnak, de itt bent ne.

Arlo nevetett. Mindig is szerette Layla gyakorlatias oldalát. Más diáklányok flörtöléssel próbálták felhívni magukra a figyelmét. Layla viszont nem vett róla tudomást, és ezzel felkeltette az érdeklődését.

Arlo mindent megtett, hogy észrevegye őt. Csak később, amikor már együtt voltak, jött rá, hogy a lány kezdettől akarta őt. Tapasztalatlan és visszafogott volt, de nem félénk. Arlo élvezte, hogy sok újat mutathatott neki. Olyan egyszerű dolgokat, mint a kirándulás vagy egy kellemes masszázs.

– A kígyókkal sincs semmi baj – válaszolta. – Csak tudni kell, melyik mérges, melyik nem.

– Ez bizonyára hasznos információ – válaszolta Layla tárgyilagosan.

Az ajtó közelében keresztbe tett lábbal leült a földre, és megpaskolta maga mellett a helyet. Jelenleg valószínűleg jobban fél Arlótól, mint a kígyóktól. Mégis eljött, és vállalta a kihívást.

– Mivel itt nincs fürdőszoba, feltételezem, hogy egy luxuskád megvásárlása masszázsfúvókákkal és mindenféle habfürdővel szóba sem jöhet… Vagy egy fűtött törölközőtartó? – kérdezte.

Nevetve Arlo is leült.

– Attól tartok, igazad van. De van egy kis folyónk, úgy nyolcszáz méterre innen, ahol a víz az évnek ebben a szakában eléggé felmelegszik. És napsütésben az ottani sziklák is felmelegednek. Lehet úgy tekinteni rájuk, mint fűtött törölközőtartókra.

– Mindig is meg tudtál nevettetni. Emlékszem azokra az estékre, amikor egy hosszú kórházi nap után tanulnunk kellett, és felmerült bennem, hogy nem vagyok alkalmas orvosnak. Akkor főztél valami szörnyűséget, vagy gitároztál, és olyan dalokat találtál ki, amiknek semmi értelmük nem volt.

– Thai nyelven énekeltem – védekezett Arlo.

– Nem, az halandzsa volt – ellenkezett Layla –, erre még én is rájöttem. Egyébként is az arckifejezésed elárult.

– Szép idők voltak, nem igaz?

Arlo forgolódott, hogy kényelmesebb pozíciót találjon.

– És voltak rosszak is – tette hozzá Layla. – Bárcsak a rosszakat az elején éltük volna át, hogy jobban emlékezzünk a szépre!

Arlónak szép emlékei voltak Layláról, és pontosan ez volt a probléma.

– És most újra együtt vagyunk.

– De nem úgy! – mondta Layla figyelmeztetően. – Tényleg bizonyítani akarok, és az itteni munkámmal szereznem kell néhány jó pontot.

– Miért?

Layla témát váltott.

– Azóta jobban főzöl?

– Nos, a bátyám, Eric… meséltem már róla, ugye?

– A gazdag fickó.

– Pontosan. Egy yakitori grillt adott nekem ajándékba. És még ha nem is tudok ízletes ételt készíteni rajta, remek teát biztosan – magyarázta Arlo.

– Yakitori grill? Ez azt jelenti, hogy jártál Japánban?

– Nem, a bátyám lakik ott. Ő küldte nekem.

– Szóval van egy cibetmacskád és egy yakitori grilled.

– Ez nagyjából összefoglalja a dolgot – mondta Arlo.

– És ettől boldog ember vagy?

– A munkámnak köszönhetően igen. Ismersz, az egyéb igényeim szerények.

– Az enyémek nem voltak olyan szerények, ugye?

– Fogalmazzunk úgy, hogy jobban vonzódtál a szép dolgokhoz. Valószínűleg még mindig így van.

Layla felsóhajtott.

– Hogy őszinte legyek, nincs időm az ilyesmire. Folyton dolgozom.

– Miért nem lep meg?

– Valószínűleg azért, mert mindig is tudtad, milyen ambiciózus vagyok.

Arlo halkan felnevetett.

– Nos, tisztában voltam a preferenciáiddal.

– Ennyire rémes voltam?

– Sosem voltál rémes, Layla. És én se voltam az. De mint pár, kudarcra voltunk ítélve. Talán ez volt rémes. És az ötven pár cipőd a szekrényben, ami miatt nem maradt hely az én két pár cipőmnek.

Arlo mosolyogva gondolt rá, hogy többé-kevésbé bőröndből élt, mert a lánynak minden helyre szüksége volt a szekrényben. De ez is része volt a varázsának. Legalábbis számára, mert élvezte, ahogy Laylát figyelte, amikor a lány azon töprengett, mit vegyen fel. Mindig kikérte a véleményét.

– Soha nem volt több negyvennél! – tiltakozott Layla. – Hacsak nem számítod bele a csizmákat.

Arlóból kitört a nevetés. Bár ők ketten már nem egy pár, visszatért valami a régi meghittségből.

– Nos, itt nem kell aggódnod emiatt, hiszen a házban nincs ruhásszekrény.

– És tényleg azt vártad volna el tőlem, hogy itt éljek?

– Igazából nem számítottam rá, hogy elfogadod az ajánlatomat. De egy-egy ostoba pillanatomban reméltem, hogy igen.

– A remény sosem ostoba. – Layla sajnálkozva elmosolyodott. – Szóval még mindig egy kerti slaggal zuhanyozol, és nincs szekrényed? Tudom, kötelességednek érzed, hogy itt maradj, de változott valami ebben a tekintetben?

– Nos, nem igazán. Mert mindig is itt éltem, öt-hat éves korom óta. Akárcsak a kis Chanchai. Mindig is ezt akartam csinálni – mondta Arlo. – Valószínűleg azért, mert a szüleim ezt a fajta orvoslást művelték, és nagyon tiszteltem a munkájukat. A dzsungelben nőttem fel, Layla. Itt fogantam, és itt születtem. Ez az, amit ismerek, és amit csinálni akarok. Gondoskodni azokról az emberekről, akik egyébként nem kapnának orvosi segítséget. A tanulmányaim után dolgozhattam volna Oliver klinikáján, de ott nem lettem volna boldog. Nem úgy, mint itt.

– Akkor te idetartozol. Mindig az a legjobb, ha a szívedre hallgatsz.

– Követted valaha is a szíved parancsát, Layla?

A lány megrázta a fejét.

– Nem az én stílusom. A döntéseimet követem, de ezt te is tudod.

– Remélem, a döntéseid eddig boldoggá tettek.

– Azzá tettek, aki lenni akartam. Sikeressé – válaszolta a lány. – Miután annyi időt töltöttél az Egyesült Államokban az orvosi tanulmányaid idején, azt gondoltam, hogy ez itt talán már lesz nem olyan vonzó számodra.

– Felnőttként talán még inkább értékelem, ami itt van. Például a szabadságot, hogy azt tehetem, amit akarok. A betegeim csodálatos emberek, ami bőven kárpótol a szegényes körülményekért. Jó olyan embereket kezelni, akik hálásak ezért, és nem olyanokat, akik csak követelőznek.

Arlo mosolyogva folytatta:

– Emlékszel arra a páciensre, aki azt követelte, hogy egyszerre operáljam meg a sérvét, és csináljam meg az orrplasztikáját? A fickó még az igazgatóságon is panaszkodott rám, mert visszautasítottam a kérését. Több hétig megkeserítette az életemet.

– Amennyire én tudom, azt hitte, hogy így valami kedvezményt kaphat – tette hozzá Layla. – Két műtét egy áráért. Valószínűleg nem tudta, hogy az általános sebészek nem plasztikáznak. Vagy nem érdekelte. Eléggé ki voltál akkoriban.

– Te pedig tésztalevest főztél nekem konzervből.

– Mert attól az ember jobban érzi magát.

– Ha beteg, de én nem voltam beteg, csak dühös. – Arlo elmosolyodott. – Mégis jó volt, hogy valaki gondoskodott rólam. Mondtam már, hogy milyen sokat jelentett nekem?

– Nem, csak azt mondtad, hogy nem elég forró, és hogy melegítsem fel újra a mikróban. De másnap hoztál nekem virágot a társasházunk kertjéből. Lepréseltem, és megtartottam. Valószínűleg még mindig ott van valamelyik könyvemben. Ez volt a legelső ajándék, amit kaptam tőled. – Layla a férfi vállára hajtotta a fejét, ahogyan annak idején is gyakran. – Örülök, hogy megtaláltad a helyed.

– Én… ööö… – Arlo olyan hirtelen húzódott el, hogy Layla majdnem eldőlt. – Dolgoznunk kell – jelentette ki.

– Valamit rosszul csináltam?

– Nem. – Arlo felállt. – Régen viszont rosszul csináltunk valamit, és nem akarom megismételni. Nem könnyű ellenállni neked. Soha nem tudtam. De nem hagyhatom, hogy bármi elterelje a figyelmemet az itteni munkámról.

– Én csak egy nyári kaland vagyok. Ne aggódj, nem áll szándékomban elterelni a figyelmedet!

Azzal Layla felállt, átment az út túloldalára a kórházba, és a recepciós pulton lévő határidőnaplóért nyúlt.

Aznapra három beteget vártak. Az egyiknek át kell kötözni a sebét, a másiknak beadni egy antibiotikumos injekciót, és a harmadik terhességi vizsgálatra jön. Még senki sem volt ott, de amint megérkeznek, dr. Layla Morrison várni fogja őket a vizsgálóban.

Eközben dr. Arlo Benedict az utcán az esőben ácsorgott, és azon tűnődött, hogyan vallhatott kudarcot két olyan ember, akik annyira összeillettek.

5. FEJEZET

Már esteledett, amikor Layla a házhoz ért. Összesen hét beteg érkezett a kórházba, és sikerült megértenie minden esetben, hogy mit akarnak. Egyrészt szerencséje volt, másrészt Samron is tolmácsolt egy kicsit, aki örült, hogy hasznossá teheti magát.

Arlo vele egy időben érkezett, és Layla megkérdezte tőle:

– Ettél már valamit?

– Többször is. A beteglátogatásaim során az emberek szeretnek megkínálni. – Kendővel letakart fatányért nyújtott át. – Khao pad. Sült rizs különböző zöldségekkel és sertéshússal. És van még egy kis gyümölcs is.

– Ó… köszönöm, és sajnálom, ami történt… Nem kellett volna bizalmaskodnom. Nem volt helyénvaló, de néhány percig majdnem olyan volt, mint régen. A kapcsolatunk elején. Mostantól visszafogom magam.

– Soha nem akartam azt sugallni, hogy nyári kaland volnál. Segítettél, hogy néha megfeledkezzek a valóságról, és ezt te is tudtad. Sosem gondoltam rád úgy, mint aki csak azért van ott, hogy én jól érezzem magam. Sajnálom, ha így hangzott – válaszolta Arlo.

– Mindig is tudtam, hogy sokat jelentünk egymásnak. Az első naptól az utolsóig. De ahogy mondtam, ez most elég nehéz. – Layla bekukkantott a kendő alá, és a szájában összefutott a nyál. – Nem bánod, ha felmelegítem a yakitori grilleden?

– Ez közös. Ami az enyém, az a tiéd is, amíg itt vagy.

Együtt léptek be a házba, ahol Layla hozta a fát a grillsütőhöz. Arlo viszont a földön lévő gyékényszőnyeghez ment. Amikor megpróbált leülni, fájdalmasan összerezzent.

– Ezt tényleg meg kell néznem. – Layla gyufát vett le a polcról, és meggyújtotta a tüzet. – Még ha nem is látok semmit, talán ki tudom tapintani, melyik izommal van gond, és megmasszírozom.

A férfihoz lépett, és alaposan megvizsgálta. A kunyhóban még nem volt teljesen sötét.

– Megváltoztál – állapította meg Layla.

A tekintete a férfi kezére esett. Puhának tűnt, és Layla elképzelte, milyen érzés lenne a bőrén. Hogyan simogatná, milyen izgatóan bizsergető érzést keltene…

Ebből elég! Nincs több emlékezés. Persze Arlo Benedict vonzó férfi, a nők megfordulnak utána. És valószínűleg észre sem veszi.

– Amennyiben? – akarta tudni Arlo. – És ha a hátrányomra, kérlek, hazudj! A dzsungel ki tudja készíteni az embert.

– Nem, épp ellenkezőleg. Érettebbnek tűnsz. Nem annyira fizikai értelemben, inkább abban, amit a szemedben látok – mondta Layla.

– Azt hiszem, ezt hívják élettapasztalatnak – válaszolta Arlo. – Mielőtt egyetemre mentem, gyakornokként dolgoztam a szüleimnél. Mindent kézben tartottak, és ugyanerre számítottam, amikor visszatértem. De addigra az anyám meghalt, és az apám sem volt már a régi. Maradt egy darabig, hogy segítsen belerázódnom a dolgokba. De aztán elment, hogy élje a saját életét, és itt hagyott a rengeteg elvárással. Meg kellett küzdenem az emberek bizalmáért, de elég gyorsan tanultam. Muszáj volt túlélnem.

– Mindenesetre a változás jól áll neked.

Layla levett egy fémedényt a yakitori grill fölötti polcról, és beleöntötte a sült rizst. Miközben felmelegítette, papaját és mangót evett.

– Te is megváltoztál. – Arlo még mindig próbált egy elfogadhatóan kényelmes ülőhelyzetet találni. – Régebben tartózkodó voltál, vagy legalábbis nem ilyen magabiztos. Amikor együtt voltunk, egy kicsit felengedtél, de most tele vagy energiával. A saját kezedbe vetted az életed, és ennek örülök.

Layla levette a rizst a grillről, és megkérdezte:

– Akarsz csatlakozni?

Arlo megpaskolta lapos hasát.

– Amikor esténként meglátogatom a betegeimet, vigyáznom kell, mit eszem, mert mindenki főz valamit.

– Én általában eszem valamit a klinikán, mielőtt hazamegyek. – Layla megráncolta az orrát. – Még mindig nem tanultam meg főzni.

– Nem azért költöztem hozzád, mert szuper háziasszony voltál. És azt is tudom, hogy titokban fizettél egy asszonynak a takarításért.

– Tényleg?

Layla pedig szentül hitte, hogy a férfi nem vette észre.

– Azt sem tudtad, hogyan kell bekapcsolni a porszívót, a lakás mégis makulátlanul tiszta volt. – Arlót rázta a nevetés, amitől fájni kezdett a háta. – De hagytam, hogy megőrizd a titkodat, mert annyira igyekeztél jó háziasszonynak tűnni.

– Csak hetente egyszer jött az a nő. – Layla kezében a tányérjával leült a férfival szemben a padlóra. Biztonságos távolságban, nehogy véletlenül egymáshoz érjenek. – És tényleg azt hittem, hogy nem vetted észre.

– Észrevettem, de olyan aranyos volt, amikor titkolóztál. Például amikor megint vettél egy-egy új cipőt. Mindig átláttam rajtad.

– Fordítva viszont nem működött. Miért?

– Azt hiszem, azt látjuk, amit látni akarunk – mondta Arlo. – És nem hiszem, hogy az igazi énemet látni akartad.

– De te az enyémet igen.

Arlo elmosolyodott.

– És annyi titkod volt.

– Például? A cipőkön, a takarításon és a megvásárolt készételeken kívül? Persze, a mosás…

– Volt mosónő is?

Amikor Layla bólintott, a férfi ismét felnevetett.

– Komolyan? Ezt nem tudtam.

– Nem akartam, hogy élhetetlennek tarts – mondta Layla –, de fogalmam sem volt, hogyan kell szétválogatni a szennyest, vagy hogyan kell bekapcsolni a mosógépet.

– És ki mosott ránk?

– Az a nő, aki az anyámnak dolgozott. Hetente kétszer jött, elvitt mindent, amit ki kellett mosni, és cserébe elhozta a tiszta ruhát. És ezeknek a szandáloknak mi a titkuk? – Layla az ajtó mellett heverő kopott lábbelire mutatott. – Mert más cipőt nem látok.

– Amíg nem engedhetek meg magamnak újat, addig vagy ez van, vagy semmi – magyarázta Arlo.

– Fogadok, hogy amint lesz elég pénzed új cipőre, elköltöd valamire, amiről úgy gondolod, hogy több értelme van.