A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: The Last Graduate

Del Rey, an imprint of Random House, a division of

Penguin Random House LLC, New York

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2021 by Temeraire LLC

Illustrations copyright © 2020, 2021

by Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Simon M. Sullivan

Illusztrációk: Elwira Pawlikowska

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-315-6

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Tartalom

1. FEJEZET: VIPERAZSÁK

2. FEJEZET: PÁRNÁK

3. FEJEZET: LESZKITEK

4. FEJEZET: FÉLÉV

5. FEJEZET: KVATTRIA

6. FEJEZET: RONTÓFESTÉK ÉS HALANDÓ LÁNGFAL

7. FEJEZET: SZÖVETSÉG

8. FEJEZET: CSÚSZKAPOCS

9. FEJEZET: TOCCSANTÓ

10. FEJEZET: A HIMALÁJA

11. FEJEZET: ENKLÁVISTÁK

12. FEJEZET: SZÜNET

13. FEJEZET: VÉRTANÚSÁG

14. FEJEZET: TÜRELEM

A SZERZŐRŐL

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

1. fejezet:
Viperazsák

Óvakodj Orion Lake-től!

A legtöbb vallásos vagy spirituális ember, akit ismerek – bevallom, ezek főleg zavarosan pogány walesi kommunák tagjai, illetve rettegő varázstanoncok egy zsúfolt iskolában, amely a vérükre pályázik –, rendszeresen fohászkodik egy jóindulatú és szeretetteljes, mindent látó istenhez, és csodálatos jeleken és ómeneken keresztül hasznos tanácsokat remél tőle. Ám az anyám lányaként megalapozottan állíthatom, hogy nem örülnének neki, ha megkapnák. Egyáltalán nem kellemes, ha titokzatos, megmagyarázhatatlan tanácsokat kapunk valakitől, akiről biztosan tudjuk, hogy a mi érdekünket tartja szem előtt, ráadásul az értékítélete tévedhetetlen, igazságos és igaz. Hiszen vagy azt mondják ilyenkor, hogy tégy, amit akarsz, vagyis nem volt szükségünk a tanácsukra, vagy azt, hogy tedd az ellenkezőjét, vagyis dönthetsz, hogy mogorván követed, akár egy fogmosásra és korai lefekvésre kényszerített kisgyerek, vagy figyelmen kívül hagyod, és gondterhelten folytatod az életedet abban a tudatban, hogy a viselkedésed garantálja számodra a fájdalmat és csalódást.

Ha felmerül benned, hogy én melyik kategóriába tartozom, akkor egyáltalán nem ismersz, hiszen nyilvánvaló, hogy számomra a fájdalom és a csalódás egyfajta célállomás. Egy percig sem tipródom rajta. Anya biztosan jó szándékkal írta az üzenetet, de rövidre fogta: Drága kislányom, szeretlek, légy bátor, és óvakodj Orion Lake-től! Egy pillantással elolvastam, és az elsőévesek nyüzsgő tömegének közepén azonnal darabokra téptem. Azt a fecnit, amelyen Orion neve szerepelt, meg is ettem, a többit pedig elosztottam.

– Mi az? – kérdezte Aadhya. Még mindig méltatlankodva hunyorgott felém.

– Hangulatjavító – vágtam rá. – Anya azzal itatta át a papírt.

– Ja, igen, az anyukád, Gwen Higgins – bólintott Aadhya még ridegebben. – Akiről olyan sokat meséltél nekünk.

– Ugyan már, fald fel és kész! – csattantam fel, amilyen mérgesen csak tudtam a saját szeletkém lenyelése után. Nem is volt olyan nehéz felháborodást gerjeszteni magamban, hiszen anyánál jobban semmi sem hiányzott a suliban, sem a nap, sem a szél, sem a biztonságos alvóhely. Ezt adta nekem a bűbájos üzenet: mintha mellette feküdtem volna összekuporodva az ágyán, az ölébe hajtva a fejemet, ő pedig finoman simogatta volna a hajam. Éreztem a munkájához használt gyógynövények illatát, halkan beszűrődött a békák brekegése, és a walesi tavasz nyirkos földszaga is bekúszott. Felfoghatatlanul jó hangulatba kerültem volna tőle, ha nem ijeszt meg az Orionnal kapcsolatos intelme.

Egy csomó vicces lehetőség merült fel bennem. A legjobb közülük az volt, hogy Orion korai és szörnyűséges halált fog halni, ami a hősködésre való hajlamát tekintve amúgy is valószínűnek tűnt. Csakhogy sajnos anya nem sok eséllyel tarthatna vissza attól, hogy beleszeressek egy halálra ítélt hősbe. Úgyis ez a filozófiája: a rózsabimbót most letépd.{1}

Anya csak a rossz dolgokról beszélne le, a fájdalmasakról nem. Ezek szerint akkor Orion a legzseniálisabb malifikár, aki valaha élt, és életmentő hadműveletek sorával leplezi aljas terveit, hogy aztán végül, mit tudom én, ő maga végezzen az áldozatokkal? Esetleg anya azért aggódik, mert Orion hatására én leszek a valaha volt legzseniálisabb malifikár? Ez sokkal hihetőbben hangzott, és amúgy is ilyesféle elkerülhetetlen sorsot jósoltak nekem.

Persze azt tartottam a legvalószínűbbnek, hogy anya sem tudta biztosan. Egyszerűen csak rossz előérzete volna Orionnal kapcsolatban, és ezt akkor sem tudta volna kifejteni, ha tíz duplán teleírt papírt küld be nekem. Annyira gyötörte ez a rossz érzés, hogy kiállt stoppolni az út szélére, és egészen Cardiffig ment, ahol megkereste a legközelebbi elsőévest, és megkérte a szüleit, hogy juttassák be egygrammos üzenetét. Előrenyújtottam a kezem, és megböktem Aaron apró, vézna vállát.

– Hé, mit adott anya a szüleidnek cserébe?

Megfordult, és tétován válaszolt.

– Szerintem nem adott semmit…? Azt mondta, semmivel sem tud fizetni, de hatszemközt akart velük beszélni. Átadta nekik az üzenetet, anya pedig kinyomott egy kicsit a fogkrémes tubusomból, hogy beleférjen a csomagba.

Ez semmiségnek tűnhet, de a szűkösen mért, négy évre szóló engedélyezett súlyt senki sem fecsérli közönséges fogkrémre. Én is az alkímialabor szekrényeiből elcsent szódabikarbónával mosok fogat. Ha Aaron mégis hozott be magával, akkor az csakis valami megigézett fogkrém lehet: hasznos dolog, ha a következő négy évben nem jutunk el fogorvoshoz. Bármikor találhatott egy fájós fogú diáktársat, aki örömmel ajánlja fel egyheti vacsoráját egy kis adag fogkrémért. A szülei ilyen kincstől fosztották meg a fiukat – anya kérte meg őket, hogy fosszák meg tőle –, annak érdekében, hogy az üzenet eljuthasson hozzám.

– Pompás – morogtam. – Tessék, egyél egy falatot! – Neki is adtam egy kis levélfoszlányt. Biztos nagy szüksége volt rá, hiszen a Solomanciába való bekerülés az egyik legküzdelmesebb élmény az életben. Bár jobb a külvilágnál, ahol mindenütt a könyörtelen halál les a varázslókölykökre, de nem sokkal.

Ekkor nyitották meg az ételsort, és a rá következő roham félbeszakította a borongásomat. Csak Liu kérdezte meg, miközben beálltunk a sorba:

– Minden rendben van?

Értetlenül néztem rá. Nem olvasott a gondolataimban, semmi ilyesmi, jó szeme volt az apró részletekhez, ügyesen következtetett, ráadásul rámutatott a zsebemre, ahová az utolsó foszlányt tettem – az üzenetet, amelynek tartalmát senkivel sem osztottam meg, inkább elajándékozgattam annak a bűbájnak a morzsáit, amivel a saját kínomat csillapíthattam volna. Azért zavarodtam össze, mert megkérdezte. Nem voltam hozzászokva, hogy érdeklődnek a hogylétem felől, sőt ahhoz sem, hogy egyáltalán észreveszik, ha rossz a hangulatom. Hacsak nem annyira rossz, hogy a kisugárzásom kezd fenyegetővé válni: mindent felgyújtok magam körül, ami viszonylag gyakran meg is szokott történni.

Ahogy utánagondoltam, rájöttem, hogy tulajdonképpen nem is akarok beszélni az üzenetről. Senkivel. Soha nem kellett ilyesmiben döntenem. Ám mivel most dönthettem, őszinte szívvel bólintottam Liunak – igen, minden rendben van –, és még rá is mosolyogtam. Különös, szokatlan érzés volt, ahogy megnyúlt a bőr a szám körül. Liu visszamosolygott, aztán odaértünk az ételekhez, és már csak arra figyeltünk, hogy megtöltsük a tálcánkat.

A nagy tülekedésben elszakadtunk az elsőseinktől: nyilvánvalóan ők kerültek utoljára sorra, és miénk lett a kétes kiváltság, hogy először ehetünk. De semmi nem tiltja, hogy nekik is szedjünk valamennyit, ezért meg is tettük, elvégre ezen a napon megtehettük. Az iskola falai még mindig ontottak egy kis meleget az év végi tisztítókör után. Ha akadt is olyan malifikária, amelyet nem porlasztottak finom hamuvá a lángok, az még csak épp kezdett előbújni sötét rejtekhelyéről, így az étel is szokatlanul biztonságosnak ígérkezett. Liu több karton tejet is odavitt az unokatestvéreinek, én pedig némileg berzenkedve Aaronnak mertem egy plusz adagot a tésztából. Elvileg nem tartoztam neki semmivel azért, hogy behozta az üzenetet, a Solomancia illemszabályai szerint az ilyesmit odakint kellett elintézni. Bár tudtommal kint sem kapott érte semmit.

Szokatlan volt elsőként elhagyni a sort, és belépni a csaknem üres étkezőbe, miközben mögöttem még mindig kígyózott a sor a falak mentén, három kört is leírt, a másodévesek pedig bökdösték az elsősöket, hogy nézzenek fel erre vagy arra a mennyezetpanelre, padlólefolyóra, fali szellőzőre, amelyekre a jövőben sem árt majd fokozottan ügyelniük. Az utolsó összecsukható asztal is visszasurrant az elsősök hadának meghagyott nyílt térre, majd nyikorogva-dübörögve kinyitotta magát. A barátom, Nkoyo – nem is tudom, hogy szólíthattam-e így, úgy éreztem, igen, de nem kaptam tőle kőbe vésett nyilatkozatot, ezért egy darabig még kétkedem – a legjobb haverjaival jó előre ment, így egy kiváló asztalt tudtak elfoglalni, pont a falak és a sor közötti gyűrűben, mindössze két mennyezeti panel alatt, négy asztalnyira a legközelebbi lefolyótól. Felállt, és intett nekünk. Nem lehetett nem észrevenni: egy vadiúj pólót és buggyos nadrágot viselt. Mindkettőt csodálatos hullámvonalnyomatok díszítették, amelyek sejtésem szerint nem kevés mágiát is hordoztak. Ez az évnek az a napja, amikor mindenki elővesz egy új öltözéket a behozott négyből – az én ruhatáram elsőben sajnos zömmel hamuvá lett –, és Nkoyo minden bizonnyal ezt a szettet tartogatta az utolsó évre. Jowani odavitt nekik két nagy korsó vizet, Cora pedig mágikus pajzsot vont az asztal köré.

Furcsa volt átsétálni az étkezőn és csatlakozni hozzájuk. Még ha nem is hívott volna senki oda az asztalához, akkor is temérdek klassz hely közül válogathattunk volna, a rosszak pedig mind szabadok voltak. Néha korábban is előfordult, hogy több hely is kínálkozott számomra, de mindig rossz és kockázatos kiváltságnak bizonyult, mivel túl korán érkeztem az étkezőbe, és csak a kétségbeesés sarkallt rá, amiért túl régóta faragtam rá az ételválasztásaimmal. Ezután viszont ez lett a normális. Főleg fiatalabbak között ültem, de a végzősök még közelebb húzódtak, és többségüket, ha névről nem is, arcról már ismertem. Megcsappant a létszámunk, durván ezren maradtunk a kezdeti ezerhatszázból. Ez rémisztően hangzik, de ahhoz képest nem, hogy normál esetben csak nyolcszáz végzős kezdi a negyedik évet. Ezeknek pedig alig fele jut át a záróvizsgán.

A mi évfolyamunk azonban porszemet dobott a gépezetbe. Orion helyet foglalt egy szomszédos asztalnál. Nkoyo megvárta, amíg mindketten leülünk, és kifakadt:

– Sikerült? Megjavítottátok a szerkezetet?

– Hány mali volt lent? – vágott közbe Cora is ugyanakkor, és kifulladva lehuppant a székére, kezében a kis agyagkorsóval, amelyből a vizet csöpögtette a peremigéhez.

Nem volt ez tahó viselkedés, mert a Solomancia etikettje szerint joguk volt kikérdezni minket, mivel ők szerezték az asztalt. Potom ár az első kézből kapott információkért. A többi végzős még javában viaskodott a szomszédos asztalokért – ezzel tovább erősítve körülöttünk a védelmet –, hátha ők is hallanak valamit, a távolabb ülők pedig szégyentelenül közelebb hajoltak, fülük mögé téve a tenyerüket, barátaik vigyázó tekintetének súlya alatt.

Egy rendkívül fontos információt már mindenki tudott a suliban, történetesen azt, hogy Orion és én képtelen módon élve visszajöttünk hangulatos kis kirándulásunkról, amelyet a vizsgaterembe tettünk délelőtt. A nap hátralévő részét a szobámba elásva töltöttem, és Orion is kerülte az emberi lényeket, hacsak épp nem cuppant rájuk egy mali, szóval, ha bármi mást is tudni véltek, akkor az csak az iskola pletykaláncolatán szűrődött át, azt pedig nagy vétek megbízható forrásnak tartani, ha az életben maradásunk a tét.

Nem szívesen elevenítettem fel a történteket, de tisztában voltam vele, hogy joguk van megtudni. Ráadásul egyértelműen nekem kellett elmesélnem, mert mielőtt megnyitották az étkezdét, hallottam, ahogy az egyik New York-i végzős felteszi a kérdést Orionnak, ő meg csak annyit felelt:

– Azt hiszem, jól sikerült. Nem sokat láttam belőle. Nekem a malikat kellett visszatartanom, míg a többiek végeznek, aztán már rándultunk is felfelé. – Nem kérkedett, hanem tényleg ennyit tapasztalt meg a küldetésből. Azt kellett csinálnia, amit mindig, vagyis malikat irtania, csak épp a vizsgaterem közepén. Majdnem megsajnáltam Jermaine-t, aki olyan képet vágott, mintha egy téglafallal vitatna meg létfontosságú dolgokat.

– Rengeteg – közöltem Corával szárazon. – Zsúfolásig tele volt vérszomjas szörnyekkel. – Cora nyelt egyet, beharapta a száját, de bólintott. Nkoyo felé fordultam. – A végzős furfang szakosok azt mondják, sikerrel jártak. Legalább egy órájukba telt, szóval remélem, hogy nem csak szöszmötöltek.

Feszült ábrázattal bólintott. Nem csak úgy kérdezte. Ha tényleg megjavítottuk a berendezést odalent a vizsgateremben, akkor ugyanazok a hajtóművek, amelyek idefent évente kétszer elindítják a tisztítóberendezést, hogy elpusztítsák a folyosókon és tantermekben kuporgó malikat, odalenn is beröffentek, és valószínűleg azokat a sokkal nagyobb és aljasabb malikat is javarészt eltakarították, akik arra vártak, hogy pompás lakomát csaphassanak a végzősökből. Ami azt jelentené, hogy a végzősök jó eséllyel kijutottak. És ami sokkal fontosabb: a mi végzős osztályunknak is sokkal több esélye volt átmenni a záróvizsgán.

– Szerintetek tényleg épségben kijutottak? Clarita és a többiek? – kérdezte Orion, és szemöldökét összevonva nézett a tányérján lévő krumpli-borsó-marhahús keverékre, amivé az étkezőben csak pásztorpitének nevezett ételt túrta szét. Az biztos, hogy nem bárányhús volt benne, hanem marha. Vagy rosszabb napokon akár egy-két pásztor is. Akárhogy is nevezték, ínycsiklandóan gőzölgött, bár Orion nem sokat adott az ilyen külsőségekre.

– Majd kiderül év végén, amikor mi kerülünk a húsdarálóba – jegyeztem meg. Ha mégsem sikerült kijavítanunk, akkor az előttünk járó végzősök egy éhező, feltüzelt, alapból is megátalkodott malihordával találták szembe magukat, amely biztosan mind egy szálig széttépte őket, esélyük sem volt eljutni a kapuig. Ez esetben mi is megkapjuk a magunkét, rohamosan fogyatkozó háromszázhatvanöt nap múlva. Szívderítő gondolat volt, de Orionhoz hasonlóan én is próbáltam tartani magamban a lelket, ezért ráförmedtem: – Mivel csak akkor fog kiderülni, nem érdemes tipródnod rajta, és akár abba is hagyhatod az étel turkálását. Elveszed az étvágyamat.

Forgatta a szemét, színpadias válaszként egy nagy adagot lapátolt a szájába, ám ekkor körbeért a fejében, hogy igazából csak egy alultáplált kamaszfiú, és onnantól nagy figyelemmel szippantott magába minden falatot.

– Ha sikerült, akkor szerintetek meddig fog kitartani? – kérdezte Nkoyo egy másik barátnője, aki a lagosi enklávéból érkezett, és épp odahúzott egy széket az asztal végéből, hogy bekapcsolódjon a beszélgetésbe. Újabb jó kérdés, amire nem volt válaszom, mivel nem voltam furfangos. Legfeljebb annyit szűrtem le a hátam mögött zajló munkáról – amit ráadásul kínai társalgás kísért –, hogy tobzódtak a válogatott káromkodásokban. Orion még ennyit sem sejtett, mivel jóval előttünk kaszabolta a malik tucatjait.

Aadhya válaszolt helyettem.

– A manchesteri enklávé megjavította néhányszor a vizsgaterem masináit, és mindig legalább két évig üzemeltek, néha háromig is. Tuti, hogy ezt az évet kibírják, de talán a következőt is.

– De annál… nem többet – szólalt meg Liu halkan, és az unokatestvérei felé sandított, akik a saját asztaluknál ültek Aaronnal és Pamylával, az Aadhya levelét behozó lánnyal meg a rengeteg köréjük sereglett elsőssel: ilyen csapata csak enklávistáknak lehetett. Meg is lepődtem, de aztán rájöttem, hogy csak azért népszerűek, mert közel kerültek a hős Orionhoz. Kisvártatva rádöbbentem, hogy most már akár én is javíthatom valamelyikük pozícióját, hiszen én sem voltam többé az évfolyamom rémisztő különce, hanem a dölyfös végzősök egyike, aki ráadásul megjárta a vizsgatermet is.

Sőt, senki sem tartott már rémisztő különcnek. Aadhyával és Liuval vizsgaszövetséget alkottunk, az elsők között az évfolyamunkban. Odahívtak az étkező egyik legbiztonságosabb asztalához, méghozzá olyasvalaki, aki válogathatott volna a társaságból. Barátokat szereztem. Ezt még nehezebben fogtam fel, mint azt, hogy eljutottam az utolsó évig, amit pedig konkrétan Orion Lake-nek köszönhettem, és egyáltalán nem érdekelt, milyen számlát fognak majd benyújtani ezért. Mert be fogják nyújtani, az biztos. Anya nem véletlenül figyelmeztetett. De nem foglalkoztam vele. Megfizetem, akármi is legyen az.

Ahogy ez a gondolat összeállt a fejemben, már nem aggódtam annyira az üzenet miatt. Nem kívántam többé, hogy bárcsak anya ne küldte volna be. Muszáj volt megírnia, mert szeretett. Felőle Orion akár egy szelet gyümölcskenyér is lehetett volna, akkor is figyelmeztetett volna, hogy egy lejtőn indulok el miatta. Akármennyire is melengette a szívemet anyám óvó szeretete, úgy döntöttem, hogy megfizetem az árat. Benyúltam a zsebembe, és megérintettem az utolsó megmaradt foszlányt, rajta a bátor szóval. Azt is megettem aznap elalvás előtt, keskeny ágyamon heverve, a Solomancia legalsó szintjén. Álmomban újra kicsi lettem, egy széles mezőn szaladtam, ahol nyurga fűszálak és lila harangvirágok hajladoztak körülöttem. Éreztem, hogy anya a közelben van, figyel, és örül a boldogságomnak.

***

Ez a szívmelengető érzés reggel mindössze öt másodpercig maradt meg, mert ennyi idő alatt tértem magamhoz. A legtöbb iskolában év vége után szünet következik. Nálunk reggel van a vizsga, este a beiktatás, az ember gratulál magának és az életben maradt barátainak azért, hogy nem nyiffantak ki, és másnap el is kezdődik az új tanév. A Solomancia nem sok lehetőséget ad a vakációra, ezt kijelenthetjük.

A tanév első napján megkapjuk az új osztálytermünket, és már reggeli előtt összeáll az új órarend is. Még mindig úgy éreztem magam, mint a penészes kenyér: elég sokat ront egy vágott hasi seb állapotán, ha az embert lendítőigék rángatják jobbra-balra az épületben. Szándékosan úgy állítottam be az órámat, hogy öt perccel a reggeli kijárási tilalom vége előtt ébresszen fel, mert mérget vettem volna rá, hogy egy örökkévalóságig fog tartani, mire megtalálom az új osztálytermemet. Így is lett, mert amikor 5:59-kor becsúszott az ajtóm alatt egy papír a kiutalt teremmel, az 5013-as számot láttam rajta. Elkerekedett a szemem. A végzősök nem szoktak a harmadik szintnél magasabban fekvő termet kapni, ezért méltányolnom kellett volna, csakhogy ez csupán az osztálytermem volt, és biztosra vettem, hogy az igazi óráim nem lesznek olyan magasan. Sőt, tudtommal azon a szinten már nem is voltak tantermek – az ötödiken a könyvtár volt. Biztos valami eltemetett iratszekrény lesz pár másik szerencsétlen idegennel együtt.

Fogat se mostam. Öntöttem egy kis vizet a kancsómból, kiöblítettem a számat, és elkezdtem felfelé caplatni, míg más korán kelő végzősök még csak félvakon csoszogtak a vécé felé. Nem is kérdezősködtem, hogy megy-e valaki még ugyanarra, mert biztos voltam benne, hogy akiket jól ismerek, azoknak máshol lesz az osztálytermük. Csak futólag intettem Aadhyának, aki épp kifelé jött a szobája ajtaján a neszesszerjével. Azonnal felmérte a helyzetet, megértően biccentett, és bátorításképpen felemelte a hüvelykujját. Aztán sietett tovább, hogy összeszedje Liut. Közismert, milyen veszélyek leselkednek a diákokra, miközben távolabbi tantermek felé caplatnak, de a mi évfolyamunknak többszörösen kijutott a jóból.

Számunkra megszűnt a lefelé: előző nap, amikor a végzősök kollégiuma letekeredett a vizsgaterembe, a miénk került az iskola legalsó szintjére. El kellett loholnom a lépcsőfordulóig, aztán baromi óvatosan tovább-botorkálni a műhely szintjére – igen, ez a tisztítás utáni reggel volt, de még akkor sem okos ötlet elsőként érkezni egy tantermekkel teli folyosóra –, majd öt meredek lépcsőn kapaszkodtam fel a további emeletekre.

Mindegyik legalább kétszer olyan hosszúnak tűnt, mint máskor. A távolságok a Solomanciában hallatlanul rugalmasak. Van a hosszú, a kibírhatatlanul hosszú és a már-már végtelen, zömmel attól függően, hogy mennyire rövidet szeretnénk. A korai óra is ellenem dolgozott. Nem is találkoztam senkivel, amíg nagy zihálva el nem hagytam a másodikosok lakrészét, ahol néhány korán kelő már kisebb csoportokban rámerészkedett a lépcsőre, főleg alkímia és furfang szakos diákok, akik jobb helyek reményében csörtettek a műhelybe és a laborokba. Mire felértem az elsősökhöz, javában tartott a reggeli nagy vonulás, de mivel mindnyájan frissen csöppentek bele az első napjukba, fogalmuk sem volt, hova mennek, és így a lépcsőt sem pörgették fel.

Csak az enyhítette a szenvedésemet a hosszú, gyötrelmes úton, hogy végig szorosan markoltam a kristálytartályomat, és ügyeltem rá, hogy gyarapodjon benne a mana. Az utolsó lépcsőszakasz végén, ahol már lüktetett a hasam, és ellensúlyozásként égtek a combjaim, minden nehézkes lépéssel egyre intenzívebben erősödött az ujjaim közül kiszűrődő izzás, és mire felértem a totál üres olvasóterembe, a kristály jó negyedét feltöltöttem már.

Muszáj volt kifújnom magam, ám amint megálltam, megszólalt odalent az ötperces csengő. Mivel az állványok között botorkálva egy korábban sohasem látott termet kerestem, biztosra vettem, hogy el fogok késni, az pedig elég hátrányosan érintett volna, ezért vonakodva elhasználtam a nehezen megszerzett manám pár csöppjét egy keresőigére. A varázslat vidáman az állványok egyik legsötétebb zuga felé irányított. Csüggedten lestem vissza a lépcső felé, de nem érkezett fel senki más.

Ennek oka csak a tanterembe belépve derült ki. A terem sötét faajtaja alig észrevehetően bújt meg két nagy, megsárgult ősi térképekkel telezsúfolt szekrény között. Amikor kinyitottam, lélekben már felkészültem valami nagy szörnyűségre, és nem is tévedtem sokat: nyolc elsős fordult felém, és úgy bámultak rám, mint egy csapat kicsi és különös szánalmat keltő őzike, akiket épp egy hatalmas teherautó készül letarolni. Még másodéves sem volt közöttük.

– Ez valami vicc, ugye? – kérdeztem viszolyogva. Aztán elbattyogtam az első sorig, és elfoglaltam a terem legjobb helyét, a közelebbi végéről számítva a negyediket. Nem is kellett biztatniuk rá, hiszen szabadon hagyták az első sort, mint az általános iskolások, akik nem akarnak nyalizni a tanárnak. Csakhogy itt kizárólag malifikáriák tanítanak, nekik meg nem lehet nyalizni, mert ők nyalnak fel mindenkit.

Elragadó, eredeti Eduárd-kori padok sorakoztak egymás mögött, pontosabban ősrégi, az én százhetvenhét centimhez túl kicsi, hihetetlenül kényelmetlen ládák. Kovácsoltvasból készültek, és még a legnagyobb vészhelyzetben is nehéz lett volna őket megmozdítani. Az enyém tetején lévő deszkán még egy átlagos jegyzetpapír sem fért el, de úgy százhúsz évvel ezelőtt biztosan gyönyörű simára csiszolták. Azóta viszont egy csomó deszkának lába kelt, és a maradékon a tanulók már egymás firkáira kezdtek firkálni, hogy helyet szorítsanak az ő kétségbeesett üzeneteiknek is. Valaki többször is rávéste vörös tintával az L alakú felületre, hogy ENGEDJENEK KI, egy másik pedig sárga szövegkiemelővel áthúzogatta.

Egyetlen tanuló ült még az első sorban, a legjobb helyen, a távolabbi vége felől számított hatodikon – okosabb messzebb húzódni az ajtótól –, de az igazsághoz hozzátartozik, hogy kettővel mögötte egy szellőző tátongott a padlóban. A nyílást épp letakarta egy ostoba kölyök könyves zsákja, ezért nem tűnt fel a jelenléte, hacsak valaki észre nem vette körülötte a másik három szellőzőt, amelyek mellé kellett egy negyedik is, hogy komplett legyen a négyzet. A lány leste a közeledésemet, mintha arra készülne, hogy kirúgom a helyéről: a korral együtt járnak bizonyos előjogok, és a végzősök nem félnek élni vele. Amikor aztán elfoglaltam a ténylegesen legjobb helyet a teremben, hátranézett, és rádöbbent a hibájára. Felkapta a táskáját, és közelebb osont a sorban.

– Foglalt ez a hely? – intett a mellettem lévő pad felé kissé zaklatottan.

– Nem – förmedtem rá. Idegesített, mert kétségtelenül jobban jártam egy padszomszéddal: csak javította az esélyeimet, hiszen más célpont is kínálkozott körülöttem, mégis húztam a számat. Tuti, hogy enklávista volt. A csuklóján valami pajzstartófélét hordott, az ujján lévő, megtévesztően jellegtelen gyűrű pedig csakis egy erőelosztó lehetett, és mire bekerült a suliba, már elég jól felkészítették a Solomancia stratégiáiból, például abból, hogyan szúrja ki a legjobb helyeket egy teremben, akár már a legelső napon is, amikor a többség még olyan kába, hogy nem emlékszik a szülei tanácsaira, inkább rejtőzködni próbál a többi gyerek között, mint a csorda sűrűjébe menekülő zebra. Ráadásul egy kínai matekkönyvet fedeztem fel a zsákjában, de a régi jó „Bevezetés az alkímiába” neki is angolul volt meg, a füzetei címkéjére pedig thai nyelven írt, vagyis elég folyékonyan beszélte ahhoz, hogy egy helyett akár két idegen nyelven is felvehessen mágikus kurzusokat. Ha azt nézzük, milyen következményeket von maga után a legapróbb hiba is, elég nagy kihívás ez egy tizennégy évesnek. Biztos már kétéves kora óta járt mindenféle drága nyelvórákra, amiket csak az enklávéja meg tudott fizetni. Kinéztem volna belőle, hogy hátrafordul és felvilágosítja a többieket, milyen rossz és veszélyes helyen ülnek, csak hogy nyomatékosítsa helyüket a hierarchiában: vagyis hogy utána következnek. Meg is lepődtem, hogy eddig nem tette meg.

Ekkor az egyik mögöttünk ülő gyerek puhatolózni kezdett:

– Hahó, El! – Liu egyik unokatestvérét ismertem fel benne. – Kuo Ji Cseng vagyok – tette hozzá, amivel sokat segített, ugyanis azzal a meggyőződéssel szeleltem el a beiktatás napjáról, hogy soha többé nem fogok találkozni az újonnan bekerültekkel, legfeljebb véletlenül, így a nevüket sem próbáltam megjegyezni. Ebben a suliban nem igazán vegyülnek egymással az évfolyamok. Már csak az órarendünk miatt sem. A végzősök szinte mindig a legalsó szinteken vannak, a biztonságos magaslati szobák az elsősöket illetik. Ha egy elsős állandóan a végzősök közt téblábol, szinte felhívást ad a maliknak keringőre – pontosabban lakomára.

Ugyanakkor, ha látótávolságba kerül egy végzős, mégis jobban teszik, ha közelebb húzódnak hozzá. Cseng már szedte is össze a táskáját, hogy csatlakozzon hozzánk, és elhagyja az ajtóhoz indokolatlanul közel lévő padját.

– Ideülhetek?

– Na jó, legyen – vágtam rá. Ellene nem volt kifogásom. Attól, hogy szövetséget kötöttem Liuval, az elsős rokonának még nem volt joga velem lógni, de nem lovaltam bele magam ebbe. Liu a barátom lett. – Vigyázzatok a szellőzőkkel, még a könyvtár szintjén is! Az ajtóhoz sem szabad ilyen közel ülni!

– Aha! Ja persze, csak… – A többiek felé sandított, de közbevágtam:

– Nem az anyád vagyok! – Direkt voltam nyers vele: nem segít az elsősöknek, ha hagyjuk őket abban a hitben ringani, hogy vannak életmentő hősök az iskolában, Orion Lake ide vagy oda. Különben sem tudtam volna megmenteni, elég volt saját magamat életben tartani. – Nem kell megmagyaráznod, egyszerűen csak elmondtam. Fogadd meg, vagy felejtsd el! – Befogta a száját, és kissé szégyenkezve leült mellém.

Érthető persze, hogy igyekezett közel maradni a társaihoz: nem véletlenül járnak a zebrák csordában. Ettől függetlenül nem feltétlenül kell bajba sodornia magát. A pechesebbek ezt úgy tanulták meg, hogy az oroszlán őket ette meg a társaik helyett. A magamfajták viszont úgy, hogy látták a társaikat elpusztulni az oroszlán szájában, valamelyik lúzert, aki ráadásul nálam kevésbé volt lúzer, hiszen a sor végén ülhetett az ajtó és a menőbb tanulók között.

Nem is szorult rá, hogy a sor végén kullogjon, mert ő is menő volt, legalábbis menőbb mindenki másnál, az enklávista lányt leszámítva. Egyre többen tudták, hogy Liu családja hamarosan enklávét tud alapítani. Már így is akkora volt a csoportjuk, hogy Liu egy egész doboznyi levetett holmit kapott távolabbi rokonaitól, mielőtt bejött, és rögtön adott is belőlük egy-egy zsákkal Csengnek és az ikertesójának, Minnek. Bár nem voltak enklávisták, lúzernek sem lehetett őket nevezni. Egyelőre azonban hétköznapi tizenévesként viselkedtek, nem a Solomancia sokat próbált diákjaiként.

A többi gyerek felélénkülve zsibongott. Miközben beszélgettünk, a semmiből odapottyant az asztalunkra az órarendtervezet, a szokásos módon: egy pillanatra elterelődött a figyelmünk, és mire visszafordultunk, már ott volt, mintha mindig is ott lett volna. Ha arcátlan módon mereven bámultuk volna az asztallapot, hogy az iskola ne tudja becsúsztatni a papírt, biztosan történik valami katasztrófa, ami elvonja a figyelmünket, például kialszik a világítás. Ezért a diákok általában a társaikat is igyekeznek megakadályozni ebben, mondjuk, meglökik vagy befogják a szemünket. A mana szempontjából sokkal drágább, ha az emberek szemtanúi az olyan varázslatoknak, amelyek ösztönösen hitetlenséget váltanak ki, mivel ilyenkor rájuk kell erőszakolni, ahogy az egész univerzumra is. Részben ezért nem használunk mágiát mundánok szeme láttára. Sokkal nehezebb úgy, hacsak nem kerítünk mellé valami előadást, vagy olyan nézők előtt végezzük, akik agresszíven igyekeznek hinni az általunk művelt varázslatokban, mint például anya természetes gyógymódjaiban, a sok egészségtől kicsattanó jó baráttal az erdőben.

Mágikus képességeink dacára még mi sem számítottunk arra, hogy valami csak úgy előkerül a semmiből. Tudjuk, hogy lehetséges, ezért meggyőzhetőek vagyunk, ugyanakkor van elég saját manánk is ahhoz, hogy felülkerekedjünk a meggyőző erőn. Sokkal kevesebb költség a sulinak akkor csúsztatni oda valamit a szemünk elé, amikor nem figyelünk oda, mint ha engedné, hogy lessük a kibontakozását és az eltűnését.

Cseng már nyújtogatta a nyakát, hogy a vállam fölött rápillanthasson az enklávista lány papírjára. Sóhajtva mordultam rá:

– Menj oda, és ülj mellé! – Akármilyen taszító, az nyilvánvaló tény volt, hogy érdemes törleszkedni. Cseng összerándult, talán szégyellte magát. Már az anyja is biztos jó előre eligazította. Felállt, odament a thai lányhoz, és bemutatkozott.

A lány tenyerét összetéve és fejét meghajtva egy „wai” üdvözléssel fogadta, és a kezével intett, hogy foglaljon helyet mellette. Általában ennél hevesebb nyalizásra van szükség, hogy egy enklávista bizalmába férkőzzünk. De gyanítom, hogy Csengnek egyelőre nem akadt vetélytársa. Miután viszont leült, más gyerekek is felálltak és befurakodtak a hátulsó padokba, hogy összehasonlítsák az órarendjüket. Az enklávista lány már munkához látott, és a fürgeségéből arra lehetett következtetni, hogy tudja, mit akar, és bizonyos elemeket megmutatott a többieknek, sőt felhívta a figyelmüket erre-arra a sajátjukban. Megjegyeztem, hogy bele kell néznem Cseng órarendjébe, miután végeztek, nehogy a lány véletlenül kissé túl segítőkész legyen vele a saját rovására.

Ám előbb a saját órarendemmel kellett foglalkoznom, és egyetlen pillantással felmértem, hogy ráfaragtam. Kezdettől fogva tudtam, hogy két szemináriumot kell felvennem az utolsó évben: ez az ára annak, hogy inkantáció szakra jelentkeztem, illetve annak, hogy az első három évben elkerülhettem az alsó szinteket. Mint kiderült, négy inkantációs órát is kijelöltek – illetve ötöt, ha kettőnek számítjuk azt a rémületes dupla órát, a nap első csoportos foglalkozását, az úgynevezett haladó szanszkrit olvasást, némi angol útmutatóval megtámogatva. A jegyzet szerint ez az óra szanszkrit és arab kurzusnak is számított, aminek nem sok értelmét láttam, hacsak nem a szanszkrit kéziratok középkori iszlám átirataiban készültünk elmerülni – ahhoz hasonlókban, amit két héttel korábban szereztem a könyvtárban. Ez pedig igencsak behatárolt terület. Örülhetek, ha három másik diák lesz rajtam kívül abban a rohadt teremben. Dermedten bámultam az órarendemben a kurzust, mely úgy terpeszkedett a tetején, akár egy ólomrúd. Számítottam rá, hogy angolul vezetett alap szanszkritszemináriumot kapok, ami azt jelentette volna, hogy egy nagyobb szemináriumi terembe kerülök az alkímialabor szintjén tucatnyi furfang és alkímia szakos indiai tanulóval, akik a nyelvi követelményeik miatt végezték a szanszkritot.

Még konfliktust sem csiholhattam a helyzetből, mert rajtam kívül egyetlen végzős sem tartózkodott a teremben, akivel összehasonlíthattam volna az órarendemet. Általában egy vagy két, szintén kiközösített diák nagy nehezen bepillantást engedett az övébe, és cserébe ő is megnézte az enyémet, így legalább pár tárgyat én is megpróbálhattam beleszuszakolni, és így rákényszeríthettem a sulit a legrosszabb órák átrendezésére. Mi magunk legfeljebb három órát határozhattunk meg; ha az összes kitűzött követelményt teljesítjük, a Solomancia kénytelen azok köré rendezni a többi órát, ha viszont fogalmunk sincs, milyen órák léteznek egyáltalán, és mikor látogathatók – akkor abban a szerencsejátékban csak veszíthetünk.

A haladó olvasásszeminárium már önmagában is irtózatosan belerondított az órarendembe, de ennek tetejébe két további csemegét is kiszabtak rám: a számtanfejlődést és az invokációalkalmazást. Ezek szintén meg nem határozott nyelvekhez számítanak be, ami rossz jel, mert rengeteg alapforrást kell majd lefordítanom. Ezenkívül ott éktelenkedett a történelem- és matematikafakultáció is. További matekórákat nem kaptam, vagyis kevés esélyem volt azt az egyet megúszni. Aztán ott volt az a tetves szeminárium, amire lélekben már készültem, a „Modern varázslás proto-indoeurópai gyökerei”, bár el sem tudtam volna képzelni, hogy az lesz a legkönnyebb, és végül, de nem utolsósorban, a „Myrddin hagyomány”, amely egyszerre számított irodalom-, latin-, modernfrancia-, modernwalesi-, illetve ó- és középangol-fakultációnak. Arról pedig már a legelején meg voltam győződve, hogy a harmadik héten már kizárólag ófrancia és középwalesi igéket kell majd silabizálgatnom.

A többi óra műhelymunkának volt fenntartva – amely alól teljes felmentést is kérhettem volna, mivel előző évben készítettem egy varázstükröt, amely még mindig morgott rám, holott a hátuljával kifelé akasztottam fel a falra. Ráadásul alkímiafakultációra is betettek, és mindkét alkalmat változó órarend alapján osztották ki: az egyiket hétfőre és keddre, a másikat csütörtökre és péntekre. Vagyis a hét minden napján más társasággal raktak össze, ezért az eddigiekhez képest is kétszer olyan nehéz lesz bárkit is találni olyan feladatokra, hogy fogja meg azt, amit éppen hegesztek, vagy vigyázzon a táskámra, amíg eszközöket szerzek.

Szóval kijelenthettem, hogy a lehető legborzalmasabb negyedikes órarend hevert előttem. Még az évfolyamelsőnek készülő diákok sem vállaltak négy szemináriumot. Ugyanakkor, mintha az iskola ellensúlyozni akarta volna a terhelést, az egész szerda délután szabadon maradt, csak annyi szerepelt rajta: „Munka”, vagyis ami ebéd után mindenkinél szerepelt, csak épp egy konkrét teremben. Abban, amelyikben éppen ültem.

Mélységes és makacs gyanakvással néztem az órarend kérdéses pontját, és értelmezni próbáltam. Egész délután szabad foglalkozás odafenn a könyvtárban, méghozzá hivatalosan, vagyis a területet sem kell védelmeznem, nincs kötelező olvasás, teszt vagy feladat. Ez az egy elem egy csapásra az elképzelhető legjobb végzős órarenddé tette. Sokat tipródtam azon, hogyan fogom pótolni az előző évben felhasznált rengeteg manát, ám ha hetente egyszer háromórányi szabad műszakom van, egy csapásra megoldódik az egész.

Biztos voltam benne, hogy elrejtettek valahol egy hatalmas csapdát, de képtelen voltam a nyomára bukkanni. Felálltam, és megböktem Csenget.

– Vigyázz a holmimra! – kértem. – Ellenőrzöm a helyiséget. Ha tudni akarod, hogy kell, figyelj! – tettem hozzá, mire az összes kezdő felkapta a fejét, és leste, hogyan járom körbe a termet. A szellőzőknél kezdtem, ellenőriztem, hogy biztosan oda vannak-e csavarozva, és egy papírdarabra fel is vázoltam, pontosan hol találhatók, ha esetleg valami szokatlanul ravasz szerzet felmerészkedne, és suttyomban eltüntetné valamelyiket. Megszámoltam a székeket és a padokat, benéztem alájuk, kihúztam a hátsó falnál álló szekrény összes fiókját, kinyitottam a szekrényajtókat, és minden rekeszbe beleraktam egy kis fényt. Elhúztam a faltól, és meggyőződtem róla, hogy a szekrény és a fal is szilárd. Egy újabb fényforrással végigkövettem a padló és a fal találkozását a teremben, lyukak után kutatva, és amilyen magasan csak tudtam, végigtapogattam a falakat. Ellenőriztem az ajtókereteket is, hogy elég erősen tartanak-e, és a végére kétséget kizáróan megbizonyosodtam róla, hogy egy totál normális teremben fogunk tanulni.

A normális azt jelenti, hogy bár a malik sokféleképpen be tudnak jutni: a szellőzőkön, az ajtó alatt, vagy a falakon átrágva magukat, itt legalább a mennyezetről nem pottyanhattak ránk, mert nem volt mennyezet. A Solomanciának nincs teteje, hiszen mi szükség lenne tetőre egy olyan mágikus iskolában, amelyet csak úgy kikanyarítottak a világból egy érthetetlen űr misztikus éterében? A könyvtár falai csak ágaskodtak felfelé, amíg a magasban bele nem vesztek a sötétségbe. Nem akartam felmászni, hogy megbizonyosodjak róla. De legalább a szoba nem volt eleve fertőzött, és nem fedeztem fel benne nyilvánvaló sebezhető pontokat. Ezek után végképp nem értettem, miért adományoz nekem a suli egy egész délutánt ezen a helyen.

Visszamentem a padomhoz, és tovább-bámultam az órarendet. Tudtam, hogy a szabad délután komoly kelepce, de csalinak is elsőrangú volt, nemcsak csapdának. Előnyös cserékre sem volt sok esélyem, hiszen fogalmam sem volt, mikor és hol vannak a többi végzős órái. Ha például megpróbálnám elpasszolni azt az eleve elrendelt végzős szanszkritórát, hogy ne kelljen azzal a förtelmes haladó olvasásszemináriummal bajlódnom, akkor a Solomancia jó eséllyel elengedné azt a szemináriumot, de felhatalmazást nyerne arra, hogy szerda délutánonként valami arab kurzusra kényszerítsen. Még ha csak valami apróságot akarnék is változtatni, mondjuk, egy hasonló volumenű műhelymunkát csütörtök délutánonként, tutira rám sóznának egy alkímialabort szerdánként, vagy valami más nyalánkságot pénteken. Bármit is tennék, pont azt veszíteném el, amit ezzel az órarenddel nyertem, és nincs rá semmi garancia, hogy javítanék a helyzeten.

– Hadd nézzem a tieteket! – kértem Csengtől kicsit csüggedten. Ezt szerettem az elsősök társaságában, hogy azonnal alázatosan átnyújtották az órarendjeiket, nem is kértek cserébe semmit, és minden egyes órát átböngészhettem, hátha valamelyik felkelti az érdeklődésemet. De hasztalan. Soha nem láttam még olyat, hogy egy negyedikesnek egy elsős órájára fájt volna a foga, nem is volt rá példa. Mindnyájuknál ugyanaz szerepelt: bevezetés a műhelymunkába, bevezetés a labormunkába. Az enklávista lány bölcsen azt tanácsolta nekik, hogy rendezzék az említett tárgyakat a keddi vagy szerdai ebédidő elé, mert az elsősök számára azok a legjobb időpontok, hiszen a felsőbb évfolyamok lestoppolják a délutáni órákat – beleértve az elsős, fenségesen szórakoztató malifikáriatudomány-órákat –, a többi időpontot pedig az irodalom-, matek- és történelemórák foglalták el a harmadik és negyedik szinten. Egy furcsaságot azért felfedeztem: mindnyájuknak ugyanazt a szerdai munkaidőt írták elő idefenn, amit nekem. Mázlista taknyosok! Fel sem fogták, milyen szerencséjük van.

Feladtam, és fatalista módon aláírtam az órarendet. Nem bajlódtam a variálással. Aztán odamentem a terem elejében álló ősrégi titkári asztalhoz, óvatosan feltekertem a tetejét borító redőnyt – aznap nem volt alatta semmi, de ez csak futó szerencse –, és beleraktam az órarendemet. A legtöbb teremben valami hivatalosabb helyet jelölnek ki a feladatleadáshoz, egy nyílást, amely pneumatikus csövek hálózatán juttatja be a papírokat valami központi adattárba, ám azok az előző évszázad elején tönkrementek, és transzportigékkel helyettesítették őket. Ezért mindössze egy jól látható helyre kellett tennünk az elvégzett feladatokat, és azok egyszer csak eltűntek onnan. Még egyszer, utoljára ránéztem a beosztásomra, aztán nagy levegőt vettem, és lehúztam a redőnyt.

Biztos voltam benne, hogy rögtön reggeli után, amint elindulok az első szemináriumomra, ordas nagy hibának fogom látni a döntésemet, de tévedtem. Alig negyedórával később már rájöttem, és a termet sem kell elhagynom. Épp fogcsikorgatva görnyedtem egy kusza, göcsörtös horgolás fölött, és megpróbáltam a lehető legtöbb manát pumpálni a kristályomba még reggeli előtt. Fejben már arra is összeállítottam egy stratégiát, hogy mennyi förtelmesen unalmas tornagyakorlatot fogok elvégezni ebben az osztályteremben, ha kicsit jobban meggyógyulok – rühellem a testmozgást, ezért ha ráveszem magam, akkor árad felém a mana. Még úgy is szűkösnek bizonyult volna a hely, ha eltolom a padokat. Lehet, hogy két pad tetején fekve kell majd hasizomgyakorlatokat végeznem, de kit érdekel, ha kéthetente fel tudok tölteni egy kristályt.

Ezalatt az elsősök a terem elején kolbászoltak, és szinte gondtalanul cseverésztek. Hab a tortán, hogy kínaiul beszéltek, még az indiai fiú, az orosz fiú és az orosz lány is – akik korábban oroszul társalogtak, ám zökkenőmentesen váltottak át a kínaira. Talán kínaiul vették fel az alapórákat – idebenn ugyanis csak kínaiul vagy angolul lehet matekot és történelmet hallgatni.

Igyekeztem a mormogásukat háttérzajként felfogni, de nem sikerült elterelnem a figyelmem. Ha valaki röhejesen sok nyelvet tanul, fennáll a veszély, hogy az összes érthetetlennek tűnő mondatnál kétségei támadnak: biztosan nem figyelt eléggé, mert ha jobban figyelne, kikövetkeztethetné a jelentését. Elvileg védve vagyok attól, hogy a következő negyedévben újabb nyelvet kelljen felvennem, mivel alig három hete a Solomancia rám sózta az arabot, csakhogy ha minden szerdán két órán keresztül kínaiul beszélő tanulókkal kell egy teremben ülnöm, óhatatlanul kapni fogok kínai varázslatokat is.

Kivéve, ha megteszik azt a szívességet, hogy a hónap végére meghalnak, ami nem elképzelhetetlen. A tanév első hete általában békésen telik, aztán amikor az elsősök már beleringatták magukat a csalóka nyugalomba, előmásznak búvóhelyükről az első malik, és a frissen kikelt példányok elkezdenek felfelé kúszni az alsó szintről.

Persze mindig akad egy-két túlbuzgó, például az a zsenge viperazsák, amelyik már az első napon feltekergett az egyik szellőzőn a terembe. Valószínűleg olyan vékonyra és hosszúra nyújtotta magát, hogy átjutott a szellőzőrendszerben elhelyezett összes pajzson, látszólag ártalmatlanul, mint egy csepp folyadék, aztán kicsúszott a rácson, és összetekeredett a padlón egy könyves zsák mögött, ahol lassan visszanyerte eredeti alakját. Biztos cuppogott is közben, de az elsősök olyan hangosan beszéltek, hogy nem tűnt fel nekik, én pedig alig-alig figyeltem, mivel életemben először ezer mérföldön belül én voltam a legkevésbé vonzó célpont – egyetlen mali sem szúrt volna ki ebben a tömegben. Kezdtem menedékként tekinteni a teremre.

Ekkor az egyik elsős meglátta a malit, és rémülten felsikoltott. Nem is vesződtem azzal, hogy megkeressem a baj forrását. Már kikászálódtam a padból, és a vállamra vetett könyves zsákommal elindultam az ajtó felé – a fiú ugyanis hátranézett a terem végébe. Csak ezután vettem észre a viperazsákot: felfuvalkodva lebegett a negyedik padsor fölött, akár egy ciklámenszínű lufi, amelyet egy művész absztrakt stílusban kék pöttyökkel hintett tele. Éppen kezdtek kibontakozni a köpőcsőnyúlványai. A többi kölyök egymásba kapaszkodva sikoltozott, és bebújt egy nagy pad mögé – öreg hiba: meddig akartak ott maradni? A viperazsák így felpuffadva nem távozik egykönnyen, és amikor kidugják a fejüket a pad mögül, azonnal lecsap.

Ez persze az ő gondjuk volt, és ha maguktól nem jönnek rá a megoldásra, már az első tanítási napon sem jutnak ki az osztályteremből, ami egyértelmű jele annak, hogy nem fogják sokáig húzni. Mi közöm volt hozzá? Nekem ahhoz volt közöm, hogy négy roppant veszélyes szemináriumi órát is kaptam, és jócskán le voltam maradva a záróvizsgára szánt mana gyűjtésével. Minden pillanatra szükségem volt ebben a teremben, hogy ledolgozzam ezt a hátrányomat, és bővítsem a manatartalékomat. Egy öltésnyi energiát sem pazarolhattam arra, hogy valami bugyuta, totálisan érdektelen gólyacsapatokon segítsek.

Azaz az egyikük mégsem volt érdektelen. Miután egy rúgással kinyitottam az ajtót, hátrakiáltottam:

– Cseng! Kifelé! Most!

Azonnal megkerülte a nagy asztalt, és odaszaladt hozzám. Lehet, hogy a többiek nem értették, amit mondok, de annyi eszük volt, hogy kövessék Csenget, és a többségük még arra is rájött, hogy érdemes hátrahagynia a könyves zsákját. Az enklávistalány pont nem tartozott közéjük. Biztosan minden nála lévő eszközből tudott volna másikat szerezni, csak kérnie kellett volna az enklávéja idősebb tanulóitól, ő viszont felkapta a zsákját, így utolsónak ért a falkához. Amikor a viperazsák befejezte a felfúvódást, és a három kis szemkocsánya kipattant a fejéből, őt találta meg, mint utolsó mozgó célpontot. Ha megkaparintja, a többiek elmenekülhetnek. Az a kis fenevad alig volt nagyobb egy focilabdánál, nemrég kelt ki, valószínűleg rögtön elkezd majd falatozni.

Ott álltam a küszöbön, és ki akartam surranni, hogy mentsem az irhám. Ezt kellett volna tennem, annyiszor megtettem már korábban. Az első számú szabály: ha bármi gáz van, ne törődj mással, csak igyekezz ép bőrrel elhagyni a helyszínt. Még csak önzésnek sem nevezhető. Ha másokon próbálsz segíteni, te is otthagyod a fogad, és közben még azt is összekuszálod, amit a saját megmentésük érdekében művelnek. Ha vannak szövetségeseid vagy barátaid, rajtuk már korábban kell segítened. Adhatsz nekik a manádból, felkínálhatsz egy varázslatot, bevethetsz értük valami furfangot, főzhetsz nekik egy nyelhető vagy fröccsenthető lötyit. Aki viszont egyedül képtelen túlélni egy támadást, az hamar elbukik. Ezt mindenki tudja, és Orion az egyetlen ismerősöm, aki kivételt képez a szabály alól, de ő egy eszelős, én meg nem vagyok az.

Mégsem léptem ki az ajtón. Ott maradtam mellette, és engedtem, hogy az elsősök falkája kislisszoljon mellettem. A viperazsák már halványabb rózsaszín lett, mert felkészült Enklávé kisasszony kilövésére, aztán egy gyors rándulással új célpontot talált magának: Orion jelent meg az ajtóban – ha már szóba kerültek az eszelősök –, és azonnal a lehető legrosszabb irányba rohamozott. A mali két másodpercen belül úgy telepumpálta volna méreggel, hogy ott nyiffan ki.

Csakhogy én már elkezdtem a varázslást.

Egy bizonytalan eredetű óangol átkot vetettem be. Lehet, hogy egyedül én ismertem a világon. Másodéves koromban, év elején, amikor elkezdtem óangolul tanulni, belebotlottam három végzősbe, akik a könyvtár állványai között sarokba szorítottak egy elsős lányt. Hozzám hasonló, lúzerforma csaj volt, bár engem soha nem támadott le úgy egy fiúcsapat – talán a sötét aurámnak köszönhetően, amely előrevetítette a jövőbeli sötét boszorkányt. Ugyan ványadt kis másodéves voltam, a puszta megjelenésemmel sikerült elriasztanom mindhármukat. Elkotródtak, a lány egy másik irányba menekült, én pedig még mindig az indulattól fortyogva lekaptam az első könyvet a polcról. Nem is azt a kötetet szereztem meg, amit akartam, hanem egy kicsi, házi készítésű, morzsolódó papírköteget, amelybe valami botcsinálta boszorkány saját átkait firkálta nagyjából ezer évvel korábban. Annál a konkrét átoknál nyílt ki a kezemben, én pedig lenéztem és megláttam, mielőtt összecsuktam és visszatettem volna.

A legtöbb embernek meg kell tanulnia az igéket, hogy belevésődjenek a fejébe. Én is így vagyok vele, ha hasznos igéről van szó. Ám ha, mondjuk, városokat pusztít el, seregeket kaszabol le, vagy irtózatosan megkínoz valakit – esetleg egy fiú testének valamely kiemelten fontos részét zsugorítja össze egyetlen fájdalmas göbbé –, elég egy pillantást vetnem rá, és örökre megmarad bennem.

Először használtam, de tökéletesen alkalmas volt az adott szituációhoz. A viperazsák nyomban összetöpörödött, akkora lett, mint egy kifejlett makk. Lepottyant a levegőből, egy darabig a rácson csörömpölt, majd legurult az egyik résén, mint egy titokzatos üveggolyó, amelyet sorsa az emésztőbe vezérel. Az egész délelőttnyi manám odaveszett vele együtt.

Orion megállt az ajtóban, és elernyedve figyelte a rém eltűnését. Valami lángcsóvával akart rátámadni, amely kifüstölte volna a viperazsákot – és vele hármunkat is, a terem összes éghető berendezésével együtt, mivel a szörny belső gázai gyúlékonyak voltak. Az enklávista lány rettegő nyúlként nézett rám és Orionra, és kiosont az ajtón, noha már nem üldözte semmi. Orion egy darabig utánanézett, majd felém fordult. Lelombozva pillantottam megcsappant manakészletemre – megint kifakult a kristály –, és leengedtem.

– Mi a fenét keresel te itt? – förmedtem Orionra, aztán ellöktem az utamból, hogy továbbmehessek az állványok és a lépcső felé.

– Nem jöttél le reggelizni – felelte, amikor utolért.

Ekkor tudtam meg, hogy a könyvtár tantermében nem szólnak a csengők. Amiből egyenesen következett, hogy vagy kihagyom a reggelit, vagy késve érkezem a leghitványabb szemináriumom első órájára, ahol valószínűleg a legkisebb eséllyel kapok segítséget az első dolgozatokhoz.

Fogcsikorgatva indultam el lefelé a lépcsőn.

– Jól vagy? – szólt utánam Orion kisvártatva, bár ezúttal én mentettem meg őt. Gondolom, a tény még nem jutott el a tudatáig.

– Nem – válaszoltam csüggedten. – Eszelős vagyok.

2. fejezet:
Párnák

A következő hetekben még inkább meggyőződhettem erről. Nem vagyok enklávista. Orionnal ellentétben nem férek hozzá egy gyakorlatilag feneketlen manakészlethez, hogy végrehajthassak valami nemes hőstettet. Pont ellenkezőleg: lazán elfecséreltem a három év alatt összegyűjtött manatartalékom csaknem felét. Persze nemes cél vezérelt, hiszen kinyiffantottam egy bendőszájat, és ha soha többé nem jut eszembe az az élmény, az is túl korán lesz, nemes cél ide vagy oda. Csak az számít, hogy gondosan megterveztem, hogyan fogom begyűjteni a manát a Solomanciában eltöltött négy évem alatt, és most dobhattam az egészet a kukába.

Abban sem bízhattam volna, hogy egyáltalán elvégzem a sulit, ha nem találom meg azt a varázskönyvet. Az Aranykő fáziskontrollige odakint olyan értékes volt, hogy Aadhya árverést szervezett a tavalyi végzősök között, amelynek révén jó sok manát zsákolhattam be, meg egy pár enyhén használt edzőcipőt. Idén is tervezett árverést az évfolyamtársainknak. Ha szerencsém van, akár hét kristály is lehet a deficitem tizenkilenc helyett. Ezt a hiányt fájdalmasan nehéz volt ledolgozni, ráadásul a záróvizsgához újabb harmincra lenne szükségem.

Ezzel akartam tölteni azokat a dicsőséges szerda délutánokat. Kac-kac-kac! A bébi viperazsák csak az első volt a malifikáriák népes sorában, amelyek a jelek szerint ellenállhatatlanul vonzódtak ehhez a könyvtárban lévő tanteremhez. Malik vártak ránk, amikor bementünk az ajtón. Malik rejtőztek a sötétben, hogy lecsapjanak ránk, amikor nem figyelünk. Az egyik a szellőzőkön át érkezett fel óra közben, a másik az asztal redőnye alatt bujkált, és olyanok is akadtak, amelyek kifelé menet akartak minket elkapni. Gond nélkül elkerülhettem volna, hogy rám ragadjon a kínai nyelv. Egyszerűen csak ölbe kellett volna tenni a kezem. Az egész elsős banda kipurcanhatott volna az év második hetére.

Már az első szerdai óráink végén megjelent a figyelmeztetés, szó szerint vérrel írva: sikerült egy willanirgát körbemaszatolnom a terem falán, ott volt a gyomorzsákja, a belei, meg minden. Ahogy többé-kevésbé beszennyezve elindultunk ebédelni, lenyeltem a dühömet, és megmondtam Sudaratnak – az enklávista lánynak –, hogy ha máskor is meg akar menekülni, adnia kell a manatartalékából.

Vörös és foltos lett az arca, majd ezt dadogta:

– Én nem… én nem… – Sírásban tört ki, előreszaladt, és Cseng válaszolt helyette:

– Ezek szerint nem hallottál Bangkokról.

– Mit nem hallottam Bangkokról?

– Odalett. Valami elpusztította, pár nappal a beiktatás előtt.

Elkerekedett a szemem. Az enklávéknak pont az a lényege, hogy nem lehet elpusztítani őket.

– Hogyan? Tessék?

Széttárta a karját, és megvonta a vállát.

– Ti mind hallottatok Bangkokról? – vetettem fel újra ebéd közben. Megdöbbentett, hogy lemaradtam egy ekkora hírről, de a jelek szerint én voltam a jól értesült, mert csak Liu bólintott, és hozzátette:

– Pont most hallottam történelemórán.

– Mit hallottál? – érdeklődött Aadhya.

– Bangkok elpusztult – feleltem. – Megsemmisítették az enklávét.

– Tessék? – Chloe akkorát rándult, hogy kiöntötte a narancslevet a tálcáján. Odakéredzkedett az asztalunkhoz – udvariasan, nem úgy, mintha a puszta jelenlétével kegyet gyakorolna –, amit fogcsikorgatva engedtem meg neki. – Ez csak valami kamu lehet.

Liu a fejét ingatta.

– Egy sanghaji lány megerősítette az egyik órán. A szülei megkérték a kishúgát, hogy hozza be neki a hírt.

Chloe csak bámult, poharát a levegőben tartva. Totálisan érthető, hogy kiakadt. Az enklávék nem szoktak csak úgy ukmukfukk eltűnni, ezért ha valamelyiket akkora csapás érte, hogy megsemmisült, az csak egy küszöbönálló enklávéháborút jelenthetett. Abban pedig New York óhatatlanul központi szerepet fog játszani. Miután ötödször kérdezett rá a részletekre, és sem Liu, sem én nem tudtunk válaszolni, kifakadtam:

– Rasmussen, nem tudjuk! Csak te deríthetsz ki többet róla. A te elsős enklávista társaid biztos tudnak mesélni.

Erre csak ennyit kért:

– Vigyázzatok a tálcámra! – Felállt, és átment a terem túlsó felébe, az elsős New York-i enklávisták asztalához. Nem tudott sok mindent kideríteni: még az elsősök közül is alig hallott róla valaki. A bangkoki tanulók sem igyekeztek terjeszteni a hírt, és Sudarat volt az egyetlen túlélő, akit beiktattak a Solomanciába. A többi vele egykorú ment a süllyesztőbe. Ettől az enklávisták csak még idegesebbek lettek. Még ha elő is fordul, hogy egy enklávé a megsemmisülés szélére kerül, általában bőven kapnak előre figyelmeztetést, és a nem harcos tagoknak van idejük elmenekülni.

Ebédszünet végére kiderült, hogy senki sem tudja, mi történt. Eleve alig tudtunk valamit a külvilágról idebent, mivel évente csak egyszer hoztak be híreket a rémült tizennégy évesek. Egy enklávé pusztulása pedig nagy hír, ennek ellenére a sanghaji kölykök sem ismerték a részleteket. Sanghaj ott bábáskodott Bangkok indulásánál – az utóbbi harminc évben anyagilag támogatták az új ázsiai enklávékat, és nem mellesleg kezdtek egyre többet méltatlankodni amiatt, hogy a Solomancia aránytalanul sok helyet biztosít az USA-nak és Európának. Ha Bangkok elpusztításával valaki figyelmeztetni akarta Sanghajt, az onnan érkezett elsősök azzal az utasítással érkeztek volna be, hogy vigyázzanak a bangkoki kölykökre.

Ha viszont Bangkok botor módon önmagát robbantotta fel – ami időnként megesik, ha az adott enklávé túl ambiciózusan próbál új mágikus fegyvereket létrehozni, és nem szól róla senkinek –, akkor a sanghaji gyerekeket arra utasították volna otthon, hogy kerüljék a bangkokiakat. Ehelyett csupán… óvatosak voltak. Vagyis még a szüleik sem láttak nálunk tisztábban, márpedig ha a sanghaji enklávisták nem voltak képben, akkor senki.

Vagyis csak az elkövetők. Ami már önmagában is gond, mert ha bárki is közvetett támadást tervezett Sanghaj ellen, az leginkább New York lehetett. Nehéz volt elképzelni, hogy a világ bármelyik másik enklávéja tehet ilyet New York – legalább hallgatólagos – beleegyezése nélkül. Ám ha New York titokban akkora hadműveletet tervezett, mint egy egész enklávé megsemmisítése, kizárt, hogy a saját elsőseit beavatta volna, azaz még a New York-i kölykök sem tudták, hogy az enklávéjuk érintett-e, legfeljebb annyit – a sanghajiakkal együtt –, hogy amennyiben nem baleset történt, a szüleik minden bizonnyal háborúba keveredtek odakint. Erről pedig még egy évig nem deríthettünk ki semmi biztosat.

A feszült helyzet vajmi kevés rokonszenvet ébresztett az enklávisták között. Részemről nem is bántam, hogy tájékozatlan vagyok. Nem terveztem csatlakozni semelyik enklávéhoz. Előző évben bosszúsan úgy határoztam, még ha ki is tör valami háború, semmi közöm hozzá. Attól sem ijedtem volna meg, ha egy förtelmes malifikár irtja az enklávékat – hacsak nem jövőbeli riválisnak tekintem, a kellemetlen prófécia fényében, amelynek mihamarabbi megvalósulása jelentősen megkönnyítette volna az életemet.

Engem leginkább az érintett, hogy Sudarat nem fog segíteni abban, ami lassan az ötödik szemináriumommá nőtte ki magát: az elsősök megmentésében. Az enklávéjuk manatartaléka eleve nagyon új és kicsi volt, most pedig a bangkoki végzősök teljesen átvették fölötte az irányítást, és kétségbeesetten próbáltak csereberélni más enklávistákkal, hogy szövetségeseket szerezzenek maguknak a záróvizsgára. Még a saját elsőseikkel és másodikosaikkal sem osztoztak. Hirtelen ők is ugyanolyan hétköznapi lúzerek lettek, mint mi, bármit megadtak volna egy szövetségesért, némi forrásért, illetve a túlélésért. A legértékesebb ütőkártyájuk az volt, hogy felkínálhattak egy helyet gyorsan gyarapodó enklávéjukban a szövetségkötésért cserébe, ám ezt most elveszítették, és valami ijesztő bizonytalanság lett úrrá rajtuk, hiszen senki sem tudta, mi történt. Az elsősök zöme nem azért kerülte Sudaratot, mert nem tudták, hogy Bangkokból jött, hanem azért, mert tudták. A részesedését sem kapta meg a felszerelésből, amit az előző év végzősei maguk után hagytak. Csak a magával hozott zsákból gazdálkodhatott.

Valószínűleg illett volna sajnálnom, de inkább sajnáltam olyasvalakit, akinek soha nem volt szerencséje, mint olyasvalakit, aki váratlanul elvesztette azt. Anya biztos azt mondaná, hogy mindkettőt sajnálnom kell, amire azt válaszoltam volna, hogy sajnálja őket ő, nekem sokkal kevesebb együttérzés jutott, muszáj beosztanom. Különben is, már kétszer megmentettem Sudarat életét az első két tanítási héten, annak ellenére, hogy nem szorult belém együttérzés, ezért nem volt joga panaszkodni.

És nekem sem, mivel eléggé eltökélten folytattam tovább.

Aadhyával és Liuval elterveztük, hogy aznap este együtt megyünk zuhanyozni. Lefelé menet odaszóltam Liunak:

– Lesz egy kis időd utána? Meg kell tanulnom pár kifejezést kínaiul. – Logikus következtetés lenne, hogy a hol a vécé vagy a jó reggelt érdekel, de idebenn első körben minden nyelvből olyan kifejezéseket tanulunk meg, hogy bukj le, mögötted vagy fuss. Ezekre lesz szükségem, ha nem akarom, hogy az elsősök hátráltassák a mentést. Az én káromra.

Liu lehajtotta a fejét, és halkan felelt:

– Én meg segítséget akartam kérni. – Belenyúlt az iskolatáskájába, és kivett egy átlátszó műanyag tolltartót, benne egy balkezeseknek való ollóval, amelynek ragacsos markolatára még rá volt tapadva pár műszálas zöld foszlány, az egyik éle kicsorbult, a másik kissé rozsdás lett. Biztató jelek: gyatra állapota azt sugallta, hogy nincs benne átok vagy megszálló entitás. Liu az utóbbi hetekben mindenkitől új ollót próbált szerezni.

A haja fényes éjfekete loknikban már a dereka alá lógott, kivéve a töveknél, ahol szintén feketének látta volna mindenki, csak a lelógó rész kísérteties sötétebb árnyalatához képest nem tűnt feketének. Évek óta nyúlt lefelé a haja, az utóbbi három évben a sulin belül, és alkudoznia kellett azért, hogy hosszabban zuhanyozhasson. De nem kérdeztem, hogy biztos-e benne. Tudtam, hogy elhatározta, még ha gyakorlati szempontok késztették is rá. Aadhya akarta felhasználni a fürtjeit a záróvizsgás fegyvernek szánt szirénpóklant elkészítéséhez, és különben is csak azért sikerült ilyen hosszúra növesztenie, mert maliát használt.

Aztán átélt egy váratlan és nagyon alapos lélektisztítást, és úgy döntött, hogy soha többé nem indul el az obszidiánnal kikövezett úton. Fizetnie kellett azért, hogy három évig mindennap felfoghatatlanul jó volt a frizurája. Minden este valaki más segített neki kifésülni a rémisztő gubancokat, amelyek óhatatlanul kialakultak benne, akármilyen gondosan fonta be.

Miután végeztünk a zuhanyozással, mindhárman Aadhya szobájába mentünk. Szerszámaival megélesítette az ollót, majd elővette a hajnak előkészített dobozt. Óvatosan láttam hozzá a vágáshoz, egy centimétert nyestem le egy vékony tincsből, a lehető legtávolabb tartva Liu fejétől – ismeretlen ollókkal mindig elővigyázatosan bánik az ember. Nem történt semmi szörnyűség, így lassan a tincs feléig jutottam, aztán nagy levegőt vettem, és gyorsan elnyisszantottam a régi és az új haj találkozásánál, majd odaadtam Aadhyának a levágott hosszú szakaszt.

– Jól vagy? – kérdeztem Liutól. Meg akartam szemlélni az ollót, ugyanakkor neki is akartam némi szünetet biztosítani. Tudtam, hogy nagy megrázkódtatást él át, még ha nem is borul ki, nem is zokog.

– Igen, megvagyok – felelte, de szaporán pislogott, és mire a fél hajzuhatagától megszabadítottam, már sírva fakadt, igaz, nagyon halkan. Könnyei észrevétlenül illantak el, csak egy kövér csepp csillogott az orcáján, és végül az is a térdére pottyant.

Aadhya aggódva pillantott rám.

– Már ennyi is elég lesz, ha abba akarjátok hagyni. – Liu így sem járt volna rosszul, mert olyan sűrű volt a haja, hogy rétegekben kellett nyírnom azzal a béna ollóval, ezért legalulról kezdtem. Soha nem lehet tudni, mikor válik egy olló használhatatlanná, és ha úgy járkál a suliban, hogy felül rövid a haja, csak körbe lóg hosszan, mindenki egy vagyont kért volna tőle egy ollóért cserébe.

– Nem! – vágta rá Liu. Remegett a hangja, de elszántnak tűnt. Rendszerint ő volt a legszótlanabb közöttünk: Aadhya eléggé fel tudott paprikázódni, ha idegesítette valami, én pedig tuti aranyesélyes lettem volna egy düholimpián. Liu viszont mindig fegyelmezett, kimért és megfontolt volt, így meglepett minket, hogy majdnem leharapta az orrunkat.

Ő is meglepődhetett, mert elhallgatott és nyelt egyet, de akármit is érzett, nem tudta elfojtani. – Vágd le az egészet! – rivallt rám.

– Jól van – bólintottam, és gyorsabban folytattam, olyan közel nyisszantva minden tincset a fejbőréhez, amennyire csak mertem. A fényes fürtök az ujjam köré akartak tekeredni, miközben levágtam és átadtam őket Aadhyának.

Aztán elkészültünk, Liu pedig felemelte a kezét, hogy megérintse a fejét. Enyhén remegett. Alig maradt haja, csak valami egyenetlen bozont. Behunyta a szemét, és előre-hátra borzolta, mintha meg akarna győződni róla, hogy mindenütt rövid. Néhányszor nagy levegőt vett, talán az orra is tele volt, majd így szólt:

– A bekerülésem óta nem vágtam le. Mama megtiltotta.

– Miért? – kérdezte Aadhya.

– Azért, mert… – Liu nehezen szűrte ki a torkán a hangokat. – Azt mondta, hogy ez egy üzenet lesz a többieknek idebenn, hogy vigyázzanak velem. – Be is vált, mivel csak a gazdag és gondtalan enklávisták engedhetnek meg maguknak hosszú hajat… Esetleg a malifikár szakosok.

Aadhya némán odament az íróasztalához, és egy gondosan őrzött kis szelencéből előásta egy müzliszelet megmaradt felét. Liu vissza akarta utasítani, de Aad rávágta:

– Basszus, edd meg azt a nyamvadt müzlit! – Liu arca összerándult, felállt, és felénk fordulva széttárta a karját. Nekem pár pillanattal később esett le, mint Aadhyának – három év teljes kiközösítettség után az ember nem igazán tud mit kezdeni az ilyen helyzetekkel –, de mindketten hagytak nekem egy kis helyet, hogy harmadikként belebújjak az ölelésbe, hogy átkaroljuk egymást, és ismét tudatosult bennem a csoda, amiben még mindig nem nagyon tudtam hinni: nem voltam többé egyedül. Megmentettek engem, és én is megmentettem őket. Ez még a mágiánál is erősebb mágiának tűnt. Mintha minden megoldódott volna. Mintha az egész világ átalakult volna.

De nem alakult. Még mindig a Solomanciában voltam, és itt minden csodán árcédula lóg.

***

Csak azért fogadtam el a borzalmas órarendet, hogy azokon a dicső szerda délutánokon manát gyűjthessek. A szerdai műhelymunkához fűződő nagy tévedésemet figyelembe véve azt hihetnénk, hogy a négy szemináriummal kapcsolatban is hatalmasat tévedtem. És mégsem.

Sem a Myrddin-, sem a proto-indoeurópai, sem a számtan-szemináriumra nem járt öt tanulónál több. Mindegyik órára a szemináriumi termek kotorékjának mélyén került sor, amelyet labirintusnak neveztünk, mert ugyanolyan nehéz volt keresztülmenni rajta, mint a klasszikus útvesztőkön. A folyosók időnként szerettek egy kicsit fészkelődni és nyújtózkodni. Ám még ezek is piskóták voltak a haladó szanszkrit olvasáshoz képest, amelyről kiderült, hogy önálló tanulási időszak.

Tényleg nagy hasznát vettem napi egyórányi elmélyült szanszkritozásnak. Az előző tanévben megszereztem egy fantasztikus varázskönyvet, a rég elveszett Aranykő-szútrák egyik felbecsülhetetlen értékű példányát – a könyvtár csak azért engedte át, mert attól tartott, hogy máskülönben elpusztítanám a bendőszájat. Azóta is a párnám alatt tartottam. Csak tizenkét oldalon sikerült keresztülrágnom magam, az első alapvető invokációig, de már így is bebizonyosodott, hogy a valaha volt leghasznosabb varázskönyvet kaparintottam meg.

Szanszkritozás helyett viszont egyórányi egyedüllétet kaptam egy apró szobában, valahol a bugyorszint peremén, a nagy műhely mellett egy zugban. Már odáig eljutni is hatalmas kihívás volt, át kellett kelnem a labirintuson, kinyitni egy jelöletlen, ablaktalan ajtót, aztán végigsétálni egy hosszú, keskeny, abszolút fénytelen folyosón, amely egytől tizenkét méterig bármilyen hosszúságú lehetett, az aznapi hangulatától függően.

A szoba egyetlen nagy szellőzőnyílása ugyanabba az aknába nyílt, amely a műhely kemencéjéhez is tartozott. Felváltva suhant végig rajta a túlhevített elszívott levegő és az egyenletesen fütyörésző, jéghideg hűtőlevegő. Ebben a helyiségben is csak egy ősrégi íróasztal állt, vasállványát a padlóhoz csavarozták, és háttal a rács felé fordították. Szívesebben ültem volna a padlóra, de két nagy vízelvezető futott keresztül a szobán, amelyek a műhelyből érkeztek, és egy nagy vályú felé haladtak a hátsó fal teljes hosszában. A körülöttük lévő baljós foltokból arra következtettem, hogy rendszeresen túlcsordulnak. A vályú fölött kitüremkedő falba csapok sorát erősítették, amelyek egyfolytában csöpögtek, halk pergő-pattogó szimfóniát idézve, akármilyen erősen próbáltam elzárni őket. Időről időre hátborzongató gurgulázás szűrődött ki a csövekből, és furcsa daráló neszek hallatszottak a padló alól. A szoba ajtaja sem záródott rendesen, de váratlan pillanatokban bezzeg elképesztően hangos csattanással kivágódott vagy becsapódott.

Ha azt mondanám, mesterien kivitelezett kelepce volt, azzal sok mali hevesen egyetértene. Csak az első héten kétszer támadtak rám.

A tanév harmadik hetének végére hozzá kellett nyúlnom a manatartalékomhoz, ahelyett hogy töltöttem volna bele. Aznap este leültem az ágyamra, és csak bámultam az anyától kapott kristályos ládámat. Aadhya újabb árverést rendezett, ezért immár tizenhét kristály sugározta a temérdek mana fényét. A többi viszont üres volt, és amelyeket a bendőszájjal vívott küzdelemhez csapoltam meg, szintén rohamosan tompultak. Ha nem kezdem őket nagyon hamar feltölteni, ugyanúgy alkalmatlanok lesznek manatárolásra, mint az interneten nagy tételben kapható kamukristályok. Csakhogy nem volt rá időm. Megfeszítetten igyekeztem manát építeni, próbáltam a legtöbbet kihozni az iskolai munkából, de még mindig az előző tanévben megkezdett kristályt töltögettem. Aznap délelőtt is megtámadtak a szemináriumon, és teljesen ki kellett ürítenem.

Végül hamarabb el kellett kezdenem felüléseket csinálni, mint ahogy bármelyik orvos tanácsolta volna, egyszerűen azért, mert fájó hassal még több kínlódást – és így manát – nyerhettem. Addigra viszont már nagyjából meggyógyultam, és már a horgolás sem biztosított annyi manát – egyszerűen nem gyűlöltem már annyira most, amikor Aadhya és Liu társaságában végeztem éjjelente. A barátaimmal, a szövetségeseimmel. Akik számítottak rám az iskolából való kijutásban.

Lezártam és eltettem a ládát, aztán kimentem. Még egy óra volt hátra a kijárási tilalomig, de minden elcsendesült: a végzősök már nem őgyelegnek a folyosókon. Vagy a könyvtár legideálisabb pontjain ücsörögnek, vagy korán lefeküdtek az utolsó szabad héten, mielőtt a malik újult erővel támadásba lendülnek. Lementem Aadhya szobájához, és bekopogtam az ajtón.

– Helló, átmegyünk Liuhoz? – kérdeztem, miközben kinyitotta.

– Persze – vágta rá, majd végigmért, és nem firtatta az okát. Aadhya sosem fecsérelte az időt. Összeszedte a fürdőcuccait, hogy rögtön utána fogat moshassunk, aztán együtt átbaktattunk Liuhoz. Akkor már ő is a mi szintünkön volt.

Mindenki saját szobát kap idebenn, és annak érdekében, hogy mindig legyen helye az új elsősöknek, ezek cellablokk stílusban, egymásra tornyosulva rendeződnek el, a legfelső helyiségek mellett egy fémből készült keskeny gyalogjáróval. De év végén, amikor a kollégium forogva lejjebb süllyed, minden kiürült szoba eltűnik, és a tér újra elosztódik a túlélők között. Gyakran meglehetősen szerencsétlen módon. A második év kezdete óta ugyanabban a bájosan hátborzongató és haszontalan dupla magasságú szobában laktam. Liué ebben az utolsó körben lekerült a legaljára, így egyetlen csikorgó csigalépcsőn sem kellett felmásznunk, hogy találkozhassunk vele.

Beengedett minket, és átadta nekünk betanítás alatt álló familiárisainkat, hogy a kezünkben tartsuk őket, míg az ágyán ücsörgünk. Megsimogattam az apró egér fehér bundáját, az állat pedig kihúzott háttal ülve rágcsált egy kis csemegét a tenyeremen, és csillogó, egyre zöldebb szemével körbekémlelt. Még mindig szerettem volna Csandrának nevezni, de aznap, miközben épp a neveken morfondíroztam, Aadhya felvetette:

– Hívhatnád Drágaságnak! – Nagyot hahotázott, én pedig hozzávágtam egy párnát, de a Drágaság sajnos rajta ragadt a jószágon. Anya soha nemkért tőlem bocsánatot azért, hogy Galadrielnek nevezett el, de biztos voltam benne, hogy valamennyire szégyelli magát miatta. A többiek folyton elfelejtették, hogy Csandrának hívom az egeret, és kitartóan Drágaságként emlegették – igazság szerint én magam is elfelejtettem –, ezért sejtettem, hogy hamarosan fel kell adnom, és beletörődnöm.

Már ha egyáltalán az enyém lesz. Ránéztem a kezemben tartott egérkére, mert jobb volt, mint a többiek arcába bámulva bevallani:

– Nem akar gyarapodni a manám.

Muszáj volt elmondanom nekik. Számítottak rám, ki kellett vennem a részemet a munkából, ha eljön a záróvizsga napja. Ha nem tudok felkészülni, joguk van visszalépni. Nem tartoztak semmivel egy csapat elsősnek, akikkel még nem is találkoztak. Talán Liu úgy érezte, hogy le lett kötelezve nekem Cseng miatt, de Csenget egymagában úgy is megmenthetem, hogy nem hagyom ott egy heti manámat, amivel persze igazából nem is rendelkeztem, Liu pedig közben nyakát törte, hogy minél több manát gyűjtsön össze a csapatnak.

Ha ilyen ütemben haladok, legfeljebb három közepes erejű varázslathoz marad elég manám, de még csak nem is volt közepes erejű igém. Az egyetlen igazán hasznos varázslatom, amihez nem kellett több hegységnyi mana, a Purocsana könyvéből tanult fáziskontrollige volt, márpedig az válsághelyzetben nem sokat segített, hiszen már az előkészületei is öt percet vettek igénybe.