Borító

LEONARD MLODINOW MAGYARUL MEGJELENT MÛVEI:

Az emberi gondolkodás rövid története: az ember útja az első kőszerszámoktól a kozmosz megismeréséig

A tudattalan: miképpen befolyásolja tudattalan elménk a viselkedésünket

A nagy terv (Stephen Hawkinggal)

Részeg bolyongás: hogyan irányítja a véletlen az életünket?

Az idő még rövidebb története (Stephen Hawkinggal)

Feynman szivárványa: szépség a fizikában és az életben

Eukleidész ablaka: a geometria története a párhuzamosoktól a hipertérig

MAGYARUL NEM JELENT MEG:

Elastic: Unlocking Your Brain’s Ability to Embrace Change

War of the Worldviews (with Deepak Chopra)

GYERMEKEK SZÁMÁRA (MATT COSTELLÓVAL):

The Last Dinosaur

Titanic Cat

Stephen Hawking emlékére
1942–2018

Ez a mű valóságos történeten alapul, ám egyes személyek nevét, valamint az azonosításukat lehetővé tevő részleteket személyiségi jogaik védelme érdekében megváltoztattuk.

Az eredeti mű címe:

Leonard Mlodinow

Stephen Hawking

A Memoir of Friendship and Physics

Pantheon, New York, 2020

Fordította: dr. Both Előd

Lektorálta: Horvai Ferenc

Szerkesztette: Oláh Judit

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Leonard Mlodinow

Hungarian translation © dr. Both Előd, 2020

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2020

Fotó © Alexei Mlodinow, 2005

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-161-9

Kiadja a Akkord Kiadó Kft.

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Bevezetés

A Cambridge óvárosának közepén álló, ötszáz éves Great St. Mary templomban vettem végső búcsút Stephentől. 2018 márciusát írtuk. A templom hajójában ültem, és ahogy elvitték mellettem, még egy pillanatra egymás közelébe kerültünk. Úgy éreztem, mintha újra vele lennék, noha tőlem és a többi gyászolótól elválasztotta az a koporsó, amely hetvenhat év elteltével végül megóvta őt a fizikai világ veszélyeitől és kihívásaitól.

Stephen hitt abban, hogy a halál a vég. Mi, emberek épületeket emelünk, elméleteket alkotunk és utódokat hozunk világra, akiket az idő folyama továbbsodor. Mi magunk azonban végül elmaradunk. Én is ezt hittem, mégis, a koporsó elhaladta pillanatában úgy éreztem, hiába zárja magába a fakoporsó, mégis még mindig velünk van. Kísérteties érzés volt. Értelmem azt súgta, hogy Stephen villanásnyi léte végérvényesen elmúlt, akárcsak az enyém is elmúlik majd, nem is túl sokára. A fizika arra tanított, hogy egy napon minden eltűnik, nemcsak mindaz, ami értékes számunkra, hanem minden, amiről tudomásunk van. Tudtam, hogy még a Földünk, a Napunk és a galaxisunk létezése is csak átmeneti, és amikor letelik az időnk, csak por marad utánunk. Ennek ellenére csendben elküldtem Stephennek szeretetemet és örökké tartó jövőjére vonatkozó legjobb kívánságaimat.

Rápillantottam Stephen elégedett arcára a gyászjelentés borítóján. Erejére gondoltam, az egyetértést kifejező széles mosolyára és az elutasítást jelentő, heves grimaszaira. Azokra a boldog időkre gondoltam, amikor mindketten belemerültünk valamibe, ami iránt szenvedélyesen érdeklődtünk. Azokra a hasznos időkre gondoltam, amikor nagyszerű ötletekről beszélgettünk, vagy amikor valami újat tanultam tőle – és azokra a csalódást keltő pillanatokra, amikor megpróbáltam valamiről meggyőzni őt, de nem hagyta magát.

Stephen nemcsak azért volt világhírű, mert feje tetejére állította a fizika világát, ráadásul írt is róla, hanem azért is, mert mindez egy megtört testből eredt. Ugyanilyen kihívást jelentett számára, aki nemcsak mozogni, hanem beszélni sem volt képes, a hosszú távú barátságok fenntartása, a mély kapcsolatok kialakítása és a szerelem megtalálása. Stephen tudta, hogy nemcsak a fizika élteti őt, hanem az emberi kötelékek és a szeretet is. Ebben szintén sikerült messze túlteljesítenie azt, ami tőle észszerűen elvárható lett volna.

Néhány méltatása ironikusan utalt arra, hogy bár nem hitt Istenben, Stephen családi gyászszertartását mégis egy templomban tartották. Számomra volt értelme ennek, mert bár Stephen elméjével szenvedélyesen hitte, hogy a tudomány törvényei irányítják mindazt, ami a természetben történik, mégis mélyen lelki beállítottságú ember volt. Hitt az emberi szellemben. Úgy vélte, hogy minden embernek van olyan érzelmi és erkölcsi lényege, amely megkülönböztet bennünket az állatoktól, és egyénekként határoz meg minket. Az a hit, hogy lelkünk nem természetfeletti, hanem agyunk terméke, nem kisebbítette lelkiségét. Hogyan is kisebbíthette volna? Stephennek, aki nem tudott sem beszélni, sem mozogni, a szelleme volt mindene.

„A makacsság a legjobb tulajdonságom”, szerette mondogatni Stephen, amivel nem tudtam vitatkozni. Makacssága tette lehetővé azon ötletek megvalósítását, amelyek úgy tűntek, sehová sem vezetnek, és amelyek láttán mások csak meresztgették a szemüket. Önfejűsége lehetővé tette, hogy szelleme szabadon szárnyaljon erőtlen teste börtönében. Élete rácáfolt orvosai összes jóslatára, de 2018. március 14-én Stephen csillaga végül kihunyt. Most mindannyian itt voltunk, hogy elbúcsúzzunk tőle. Családja, barátai, gondozói{1}, és kollégái. Tizenhárom évvel volt idősebb nálam, évtizedekkel korábbra jósolták a halálát, felnőttkorában rendszeresen beteg volt, halálos veszélyt jelentő tüdőfertőzésekkel. Szívem mélyén azonban mindig azzal hitegettem magamat, hogy túl fog élni.

Stephennel akkor ismerkedtem meg, miután 2003-ban megkeresett. Megkérdezte, lenne-e kedvem vele együtt írni. Elolvasta két könyvemet, az Eukleidész ablakát a görbült térről és a Feynman szivárványát, a legendás fizikushoz fűződő kapcsolatomról. Azt mondta, tetszettek neki az írásaim, és tetszett neki, hogy azon kevés fizikus kollégája közé tartoztam, akik megértették a munkáját. Megdöbbentem. Hízelgő volt számomra a véleménye. A következő években két könyvet írtunk együtt, és barátokká váltunk.

Az első könyv, amelyet együtt írtunk, Az idő még rövidebb története volt. Ez a mű Stephen híres, Az idő rövid története című könyvének átdolgozott változata. Arra gondolt, hogy az eredetit érthetőbbé kellene tenni. Kip Thorne, a Caltech elméleti fizikusa, Stephen egyik legközelebbi barátja, egyszer azt mondta nekem: minél többet tudsz a fizikáról, annál kevésbé érted Az idő rövid történetét. Stephen kicsit másképp fogalmazott. „Mindenki megvette”, mondta. „De nem sokan olvasták el.”

Az idő még rövidebb története 2005-ben jelent meg. Abban az időben a Caltechen dolgoztam. Stephen Angliában élt, de minden évben két-négy hétre ellátogatott a Caltechre. Látogatásai és e-mailen folytatott levelezésünk elég volt Az idő még rövidebb története elkészítéséhez. Akárcsak A Világegyetem dióhéjban és más könyvei, ez is olyan kutatásokon alapult, amelyeket az 1970-es és az 1980-as években végzett. Miután azonban megjelent Az idő még rövidebb története, úgy döntöttünk, hogy megírjuk A nagy tervet. Ebben a legújabb kutatásairól szándékoztunk írni, a semmiből indulva, olyan új elméletekről, amelyeket még soha senki sem népszerűsített – és néhány nagyon bonyolult témát is érinteni akartunk. A párhuzamos univerzumokat, azt az elképzelést, miszerint az univerzum a semmiből jöhetett létre, valamint azt a tényt, hogy a természet törvényei oly módon finomhangoltak, hogy éppen megfeleljenek az élet létezésének. Egyértelmű volt, hogy ez egészen más munka lesz, mint a korábbiak. Sok személyes találkozásra lesz szükségünk. Ezért elkezdtem Kalifornia és Cambridge között ingázni, hogy együtt dolgozzak Stephennel. Addig tartott ez így, amíg 2010-ben végül befejeztük a könyvet.

Stephen karrierje jórészt ott indult, ahol Einsteiné abbamaradt. Einstein 1905-ben jött rá arra, amit ma speciális relativitáselméletnek nevezünk. Abban az időben huszonöt éves volt, és fizikával csak hobbiként foglalkozott, miközben napi munkája során szabadalmakat értékelt. A relativitáselmélet a természet sok egzotikus titkára világított rá: például a távolságok és az időtartamok mérése relatív, vagyis a megfigyelőtől függ; az anyag az energia egyik megnyilvánulási formája; és semmi sem mozoghat a fénynél gyorsabban. Maradt azonban egy probléma: bár a speciális relativitáselmélet nem foglalkozott közvetlenül a gravitációval, az egyetemes határsebesség előírása ellentmondott Newton elméletének, amelyben a gravitációs erő azonnal – vagyis végtelen sebességgel – továbbítódik.

Einstein küzdött ezzel az ellentmondással. Meg kell változtatni a relativitáselméletet? El kell vetni Newton gravitációs elméletét? Mint kiderült, mindkettőre szükség volt. Tíz éven keresztül tanulmányozta a problémát, otthagyta a szabadalmi hivatalt, hogy váltogassa a tudományos állásait Bernben, Zürichben, Prágában és Berlinben. Végül, 1915-ben Einstein befejezte új elméletét, az általános relativitáselméletet. Ez a speciális relativitáselmélet alapos átdolgozását jelentette, az elmélet olyan értelmű kiterjesztését, amelyben kifejezetten figyelembe vette a gravitáció hatásait.

Az általános relativitáselmélet számos vonatkozásban eltér Newton elméletétől. Egyik ezek közül Newton azon felfogásának helyesbítése, miszerint a gravitáció pillanatszerűen hat: az általános relativitáselmélet szerint a gravitáció a fényhullámokhoz hasonlóan, a fény sebességével terjed, vagyis engedelmeskedik a relativitáselmélet állította sebességkorlátozásnak. Furcsa, hogy bár a gravitáció terjedése volt az egyik első jelenség, amely Einsteint általános relativitáselméletének megalkotására ösztönözte, mégis a gravitációs hullámok létezése volt az elmélet utolsó jelentős állítása, amelyet kísérletileg még igazolni kellett. „Döntő hozzájárulásáért” a kísérlet sikeréhez Kip Thorne 2017-ben megosztott Nobel-díjat kapott.

Newton megmagyarázta, miért követik a bolygók pályáikat, és miért esnek lefelé a tárgyak, amihez elképzelte a gravitációnak nevezett erőt. A gravitáció minden anyagot minden más anyaghoz vonz, és a testeket arra kényszeríti, hogy pályájuk eltérjen a „természetes mozgástól”, amelynek az egyenes vonalú mozgást tekintette. Einstein bebizonyította, hogy ez a kép csak hozzávetőleges, létezik egy mélyebb igazság, amely a gravitáció jelenségét ettől merőben eltérő módon írja le.

Einstein szerint az anyag és az energia nem valamilyen erő közvetítésével gyakorolja a vonzást, hanem a tér görbületét idézik elő – miközben viszont a tér görbülete meghatározza az anyag mozgását és az energia terjedését. Az anyag a téridőre, a téridő pedig az anyagra hat. Ez a visszacsatolás teszi az általános relativitáselmélet matematikáját különösen nehézzé. Kidolgozásához Einsteinnek el kellett sajátítania a matematika egyik, akkor még alig ismert területét, az úgynevezett nemeuklideszi geometriát – a görbült terek matematikáját. Tíz keményen végigdolgozott év alatt jutott el az általános relativitáselmélet tökéletes formájáig, de eközben Einsteinnek próbálgatások sorával fel kellett írnia az elmélet lehetséges formáit, ki kellett számítania az ideiglenes elmélet következményeit, és kritizálnia kellett saját ötleteit.

A szokásos helyzetekben Newton elméletei jó közelítést adnak – ezért kellett évszázadoknak eltelnie, mire valaki észrevette hiányosságait. De azokban a tartományokban, ahol nagy a sebesség, vagy az anyag és az energia erősen koncentrált – és ennélfogva a gravitáció erős –, nem használhatjuk Newton elméletét.

Manapság a speciális relativitáselméletet a fizika sok területén alkalmazzák. Ezzel szemben meglehetősen szűk azoknak a körülményeknek a köre, ahol a jelenségek értelmezéséhez az általános relativitáselméletre van szükség. A két legfontosabb ilyen terület a fekete lyukakkal, illetve az univerzum eredetével kapcsolatos. Évtizedeken át úgy tűnt, hogy ezeknek az objektumoknak a vizsgálata nagyon idegen, és kísérletekkel elérhetetlen. A korai Világegyetemről azt gondolták, hogy a túl távoli múltban van ahhoz, hogy érdemben lehessen vizsgálni, a fekete lyukakat pedig maga Einstein is elutasította, mert ezeket pusztán matematikai érdekességnek, nem pedig a természetben előforduló objektumoknak tekintette. Ennek következtében az Einstein tanulmányának 1915-ös megjelenését követő fél évszázadban ezeket a témákat többnyire figyelmen kívül hagyták, és az általános relativitáselméletet a tudomány háborítatlan háttérterületeire száműzték.

Stephent viszont nem különösebben zavarta, mit gondoltak más fizikusok. Első ezzel kapcsolatos, A téridő nagyléptékű szerkezete című cikke, amelynek valójában csak társszerzője volt, nagyrészt a görbült térrel és az azt leíró matematikával foglalkozott. Egyetemista koromban nagy részét elolvastam, és nagyon izgalmasnak találtam, amelyet nem lehetett letenni, de csak akkor, ha valaki kellő időt szánt az olvasásra. Egy-egy oldalának megemésztése akár egy órát is igénybe vehetett.

Mind a fekete lyukak, mind pedig a korai Világegyetem lenyűgözte Stephent, ezért ezeknek a rendszereknek a fizikáját választotta fő kutatási területének. Korai munkái óriási hatást gyakoroltak másokra, és utat mutattak a szunnyadó általános relativitáselmélet felébresztéséhez. Később, a relativitáselmélet és a kvantumelmélet közötti kölcsönhatásra vonatkozó felfedezései segítettek elindítani a ma kvantumgravitációnak nevezett kutatási területet.

Stephen egész életét éppen ezeknek az ideáknak és jelenségeknek szentelte. Bebizonyította jelentőségüket, és új felfedezések reményében szakadatlanul egyre mélyebbre ásott bennük. Mire negyvenévi gondolkodás és kemény munka után úgy döntött, hogy megírja A nagy tervet, Stephen azt hitte, hogy végre már ismeri a válaszokat a legnehezebb kérdésekre, amelyek pályája kezdetén foglalkoztatták – hogyan kezdődött az univerzum, miért létezik egyáltalán egy univerzum, és miért olyanok a fizika törvényei, mint amilyenek. Ezeket a válaszokat szerettük volna elmagyarázni A nagy tervben.

Ha valakivel közösen dolgozunk egy olyan projekten, amelyben szenvedélyesen hiszünk, akkor össze kell kapcsolnunk elméinket. Ha szerencsénk van, összekapcsoljuk a szívünket is. A közös munka révén barátok lettünk. Ami értelmünk szövetségeként kezdődött, emberi kapcsolattá fejlődött. Meglepődtem, de nem kellett volna, mert Stephen nemcsak az univerzum titkait kereste, hanem olyan embereket is, akikkel megoszthatta ezeket a titkokat.

Gyerekkorában Stephennel durván bántak a fiúk. „Apró termetű volt, és egy majomra hasonlított”, mondta róla egyik volt középiskolai osztálytársa. Felnőttként hibás működésű teste tartotta rabságában. A zaklatás ellen azonban humorral, bénultsága ellen belső erővel küzdött. Akik közelebbről ismerték Stephent, azok közül senkit sem hagytak hidegen erős személyes tulajdonságai és tudományos elképzelései. A következőkben megosztom tapasztalataimat arról, milyen volt együtt dolgozni Stephennel, és milyennek ismertem meg barátként. Remélem, rá tudok világítani arra, ami különlegessé tette őt fizikusként és emberként egyaránt. Milyen volt valójában? Hogyan tudott megbirkózni betegségével, és miként befolyásolta gondolkodását testi fogyatékossága? Mennyiben másként közelítette meg az életet és a tudományt? Mi ihlette őt, és honnan eredtek az ötletei? Melyek voltak a legfontosabb tudományos eredményei, és hogyan illeszkednek ezek a fizika egészéhez? Egyébként is, min és hogyan dolgoznak az elméleti fizikusok – és miért? Amikor Stephennel dolgoztam, új megvilágításba kerültek ezek a kérdések, beleértve azokat is, amelyekről korábban önálló véleményem volt. Amikor visszaemlékszem a közösen eltöltött időnkre, és felidézem Stephen életének legfontosabb eseményeit, akkor az a célom, hogy megosszam olvasóimmal azt, amit megtanultam.

1

Nem vagyok bámészkodó típus, de amikor 2006-ban először érkeztem Cambridge-be, leesett az állam. Stephen 64. évének nyara volt, és bár életének számos részlete másnak látszott, mint amilyennek a róla készült hollywoodi film ábrázolta, Cambridge részletei viszont megszólalásig hasonlítottak arra, amit egy másik filmben láttam – egy Harry Potter filmben. Cambridge volt Roxfort. A város külső negyedei valószínűleg kevésbé elragadóak és történelmiek, én azonban ritkán merészkedtem messzire a „régi Cambridge-től”. A város magja ugyanolyan volt, amilyennek Newton ismerte, kövezett utcák és kőépületek tömege, amelyek látszólag véletlenszerű helyeken nőttek ki a földből. Itt található az egyetemi épületek többsége, elvegyülve a középkori templomokkal és temetőkkel. Az évszázadokkal ezelőtt épült falak magasak, hogy megvédjék a hallgatókat a városlakóktól, a járdák keskenyek, de majdnem ugyanilyen keskenyek a téglával burkolt utcák is, amelyek festői kuszaságban kanyarognak. Úgy tekeregnek, mint a puhára főtt makaróni szálai.

A város kaotikus és szabálytalan rendezetlensége érthető, ha tudatosítjuk magunkban, hogy az egyetemet nyolcszáz évvel ezelőtt alapították, évszázadokkal korábban, mint amikor René Descartes felrajzolta szépen elrendezett, derékszögű koordináta-rendszerét. Ennek ellenére a „régi” viszonylagos fogalom: valójában már az őskor óta éltek emberek a mai Cambridge területén. Ma az egyetem harmincegy, részlegesen önálló intézményből, úgynevezett college-ból áll, a városban pedig több mint százezer ember él.

Jóllehet Cambridge külsőre valóban a Roxfortra hasonlít, van egy lényeges különbség. Az itt művelt varázslat igazi. Itt található az az udvar, ahol Newton a lépései koppanásának visszhangját megfigyelve kiszámította a hang sebességét; itt van az a laboratórium, amelyben James Clerk Maxwell megfejtette az elektromosság és a mágnesesség titkait, és ahol J. J. Thomson felfedezte az elektront; az a bár, ahol Watson és Crick sörözés közben genetikáról beszélgettek; és az az épület, ahol atomok szerkezetének rejtélyét megfejtő Ernest Rutherford gondos kísérleteit folytatta.

Cambridge-ben joggal büszkék természettudományos hagyományaikra, Oxfordot pedig, amely inkább a humán tudományok felé orientálódott, csak „az a másik iskola” névvel illetik. Stephen tanszékvezetője elmesélte, hogy Stephenhez hasonlóan ő is az Oxford Egyetem hallgatója volt, ahol professzoraik azt kérték, hogy írjanak tudományos témájú esszéket, ahelyett, hogy megoldandó problémákat adtak volna fel házi feladatnak. Elmondta, hogy ő Cambridge-ben is megpróbált esszéket íratni, de egyik hallgatója sem adott be dolgozatot. Hallgatói megszállott tudóspalánták voltak, akik Nobel-díjat akartak kapni, és nem irodalmit.

Látogatásaim során Stephen a Gonville & Caius{2} College-hoz tartozó kollégiumban foglalt számomra szállást, a régi Cambridge egyik, XIV. századi épületegyüttesében. Első látogatásom első napján úgy döntöttem, hogy gyalog sétálok át Stephen irodájába. Alig húsz percbe telt, de a fejemre tűzött a nap, és a magas páratartalomhoz sem voltam hozzászokva. Stephen a Caltechre látogatva mindig rajongott a dél-kaliforniai telekért. Kevesebb tüdőfertőzést kellett odakinn elszenvednie, de amúgy is, utálta a fagyos cambridge-i teleket. Amikor ott jártam, rájöttem, hogy a cambridge-i nyarak sem valami nagyszerűek. A britek gyakran panaszkodnak az időjárásra. Jó okuk van rá.

Mire eljutottam a Matematikai Tudományok Központjába, abba az épületkomplexumba, ahol Stephen irodája volt, már nem kívánkoztam a szabadba. Nehéz volt azonban megtalálni Stephen épületét. A központ hét, parabola alakban elrendezett pavilonból áll. Téglából, fémből és kőből épültek, nagy ablakokkal és futurisztikus japán templomokra emlékeztető külsővel. Tetszettek az ablakok, amelyekből bőven volt. A komplexum már jó néhány építészeti díjat elnyert, én azonban elsősorban az „Ez az út vezet Stephen Hawkinghoz” feliratú nyilakat hiányoltam.

Stephen pavilonja egy régebbi, Isaac Newton Institute nevű épület szomszédságában volt. Aki ismeri Stephent, gyakran találkozik Newton nevével. Sokan Newtonhoz hasonlították őt, ami ironikus, mert Stephen nem kedvelte Newtont. Newton sokakkal civakodott, hatalmi helyzetben pedig intrikus és bosszúálló volt. Nem volt hajlandó megosztani senkivel bármely felfedezése érdemét, sőt még azt sem ismerte el, hogy mások gondolatai befolyásolták őt. Emellett nem volt humora. Egy rokona, aki öt éven át az asszisztense volt, elmondta, hogy csak egyetlen egyszer látta Newtont nevetni, amikor valaki megkérdezte tőle, miért akarná bárki is Eukleidészt tanulmányozni. Korábban elolvastam Newton több különböző életrajzát, és bár mindnek más címe volt, bármelyiknek azt a címet is adhatták volna: Isaac Newton: Micsoda seggfej.

Talán ennél is fontosabb Stephen Newtonról formált véleményének kialakításában, hogy a középiskolában Stephent untatta az ott tanított newtoni fizika. A tudóst a felfedezés varázsa izgatja – egy olyan jelenség felismerése, amelyet addig még soha senki sem látott, vagy olyan tudás megszerzése, amelynek még soha senki nem volt a birtokában. Mivel azonban Newton törvényei a hétköznapi világot írják le, és mivel évszázadok óta ismertek, a középiskolai fizikában nem voltak meglepetések. A középiskolában a tanárok Newton törvényeivel magyarázták az inga lengését, vagy megjósolták, mi történik, amikor a biliárdgolyók összeütköznek. Stephen ebből azt a tanulságot vonta le, hogy a szórakozni vágyó emberek biliárdot játszanak; a fizikusok viszont felírják az erre vonatkozó egyenleteket. Ezért aztán iskoláskorában Stephennek nem volt türelme a fizikához. Jobban tetszett neki a kémia. A kémiában legalább néha felrobbantak a dolgok.

A Matematikai Tudományok Központjában Stephen pavilonja adott otthont, az Alkalmazott Matematikai és Elméleti Fizikai Tanszéknek, amelyre az emberek egyszerűen csak DAMTP-ként hivatkoztak, és szeretettel úgy ejtették a rövidítést, mintha a P néma lenne. A DAMTP azért volt világhírű, mert ezen az egyetemi tanszéken dolgozott Stephen Hawking.

Stephen irodájának épülete csak háromszintes volt, a lépcső a liftaknát ölelte körül. Felmentem a lépcsőn a második emeletre. Az épület akadálymentesített volt. Stephen gyakran mérgelődött, ha egy épület nem ilyen volt. Ez egy másik ok, amiért a Caltech kedves volt számára, ugyanis amikor 1974-ben elfogadta az amerikai egyetem egy évre szóló meghívását, szívélyes fogadtatása részeként az egyetem vezetése az egész campust akadálymentessé tetette. Az Egyesült Államokban ez csak 1990-ben vált kötelezővé, amikor elfogadták a fogyatékossággal élő amerikaiak esélyegyenlőségéről szóló törvényt.

Felértem a lépcső tetejére és balra fordultam, így éppen szemben láttam Stephen irodájának ajtaját. Az ajtó csukva volt. Nem tudhattam, mit jelent ez, de hamarosan megtanultam. Kicsit ideges voltam emiatt, meg úgy általában is, hiszen először léptem az ő hazai pályájára.

Amint Stephen ajtaja felé léptem, előugrott a testőre, hogy elfogjon. Judithnak hívták. Stephen irodája a sarokban volt, az övé pedig a szomszédos szobában. Judith teljes testével elállta előlem Stephen ajtaját. Judith félelmetes volt. Az ötvenes éveiben járt, és nemcsak a testi felépítése volt erőteljes, hanem a személyisége is. Fiatalkorában, négy évig a Fidzsi-szigeteken dolgozott, ahol az elektromos sokkoló használata alternatívájaként úttörő jelleggel művészeti terápiát kínált az elmeállapotuk miatt beszámíthatatlan bűnelkövetők számára. A gondjaira bízott betegek egyike korábban levágta saját apja fejét. Néhány héten belül Judith krétával pálmafákat rajzoltatott vele. Ha azt az embert kezelni tudta, akkor engem is.

„Ön Leonard?”, kérdezte. Erőteljes hangja volt. Bólintottam. „Örülök, hogy személyesen is megismerhetem”, mondta. „Néhány perc türelmét kérem. Stephen a kanapén van.”

Stephen a kanapén van. Mit jelentsen ez? Én azért szoktam a kanapéra heveredni, hogy szundítsak egyet, vagy filmeket nézzek. Nem gondoltam, hogy most is erről lehet szó. De úgy éreztem, udvariatlanság lenne kérdezősködni, ezért csak bólintottam, mintha teljesen normális dolog lenne, hogy várakoztatnak, miközben a híres tudós a kanapén van.

Noha korábban még nem találkoztam Judithtal, sok e-mailt váltottunk és telefonon is többször beszéltünk. Tudtam, hogy fontos erő Stephen univerzumában. Amikor időt kértél Stephenhez, ő döntötte el, szabad-e. Amikor felhívtad, ő vette fel a telefont, és kapcsolta (vagy nem). Amikor írtál neki, ő döntött arról, továbbítja-e a levelet, és elég fontos-e ahhoz, hogy felolvassa neki. Csak egyetlen esetről hallottam, amikor valaki még rajta is túltett. Amikor Stephen Dél-Afrikában járt, felkereste Nelson Mandelát, akit nagyon csodált. Mandela akkor kilencven körül járt. Egyáltalán nem volt jártas a technikai eszközök világában, és valamilyen oknál fogva idegenkedett attól, ahogyan Stephen a számítógépén keresztül szólt hozzá. Nem is volt jól. Gyenge volt az egészsége. „Kicsit öreges”, írta le őt Stephen, ami ironikus volt, mert Stephennek is rossz napja volt, és majdnem le kellett mondani a találkozót. Judith mindazonáltal az utazás során a kíséret tagja volt, és nagyon szeretett volna találkozni Mandelával, ezért ügyelt arra, hogy amikor Stephen elindult a találkozóra, csatlakozzék hozzá és gondozójához. Mandelának azonban volt egy saját Judithja, egy Zelda nevű nő, és amikor Stephent és gondozóját egy szobába tessékelték, hogy ott találkozzanak Mandelával, Zelda előrelépett, és megállította Judithot. Túl sokan lettek volna az idős ember számára, ezért Zelda úgy döntött, nem engedi be Judithot. Zelda „juditolta” Judithot.

Anyám azt szokta volt mondani: „Ahol akarat van, ott megoldás is van.” Nagyon sok hasonló szólást tudott, de ennek legalább értelme is volt. Valójában minden biztonsági rendszernek megvan a maga sebezhető pontja, és Stephené sem volt kivétel. Volt egy hátsó ajtó. Megkerülhetted Judithot, és közvetlenül kapcsolatba léphettél Stephennel, ha tudtad azt az e-mail címet, amelyet csak a barátainak adott meg, és személyesen ellenőrizte. A probléma az volt, hogy nagyon gyakran nem válaszolt. Még Kip is, aki évtizedek óta Stephen közeli barátja volt, azt mondta nekem, hogy Stephen csak az esetek felében válaszolt a személyes e-mailjeire. Ha nem kaptál választ, az nem azt jelentette, hogy Stephen nem olvasta el – tulajdonképpen soha nem tudhattad, mit jelent. Ha elolvasta, nem attól függött, hogy kaptál-e választ, hogy mennyire volt fontos a kérdés számodra, hanem az, hogy ő mennyire tartotta fontosnak saját maga számára. Percenként mintegy hat szó sebességgel tudott kommunikálni, ezért szigorúan meg kellett válogatnia, mire válaszol.

Judith persze segíteni is tudott, ha a te oldaladon állt. Ha másolatban neki is elküldtél egy e-mailt, akkor kinyomtatta, bement és felolvasta Stephennek. Ha vonakodott volna válaszolni, akkor Judith noszogatta. Ha beszélnem kellett Stephennel, Judithot hívtam fel, aki odaült mellé, és az asztalán lévő kihangosítóra kapcsolta a hívást. Másrészt viszont, ha úgy döntött, hogy Stephennek jobb dolga is van annál, mint hogy veled kommunikáljon, akkor furcsa módon soha nem lett elérhető, amikor megpróbáltad felvenni vele a kapcsolatot. Miután néhány percig beszélgettünk, csengett Judith telefonja. Megkért, hogy maradjak a szobájában, miközben ő átment Stephenhez. Egy perc múlva megjelent, és odalépett hozzám. Stephen ajtaja most nyitva volt.

Judith bevezetett. Stephen a híres kerekesszékében ült, a híres íróasztala mögött. Lefelé nézett, a számítógépe képernyőjére. Arca hatvannégy éves korához képest fiatalosnak tűnt. Kék, végig gombolós inget viselt, a felső egy vagy két gomb nem volt begombolva, látni engedve a sztómáját – a nyaka alján lévő lyukat, amelyen keresztül lélegzett. Olyan volt, mint egy pénzérme nagyságú, sötétvörös kör. Stephen nagyon sovány volt, inge és szürke öltönye ennek megfelelően lötyögött rajta. Az egyetlen izma, amelyet Stephen szabályosan tudott mozgatni, az arcizma volt. A többi izma elsorvadt, emiatt testének ernyedtsége egész testtartását befolyásolta. Feje természetellenesen alacsonyan ült a vállai között, mintha besüppedne, és kissé megbillent. A televízióban ez mind hozzátartozott a látványához, de személyesen nézve zavaró volt, és bár a Caltechen együtt dolgoztam vele, még nem tudtam hozzászokni. Mégiscsak egy ikon volt, ezért kissé zavarban éreztem magamat a híres kolléga mellett – ki vagyok én, és mivel érdemeltem ki azokat az alkalmakat, amelyeket együtt fogunk tölteni, és azt, hogy egy hétre vagy még hosszabb időre teljes programját törölje, hogy idejét velem töltse?

„Szia, Stephen”, mondtam, bár nem nézett fel. „Jó, hogy látlak. Nagyszerű itt lenni. Imádom Cambridge-et!”

Még mindig nem nézett fel. Vártam egy percet. Kezdtem kínosan érezni magamat. Aztán, hogy megtörjem a csendet, azt mondtam: „Nagyon izgatottan várom, hogy hozzáfogjak a könyvhöz.”

Amint kimondtam, azonnal megbántam ezeket a szavakat. Ez csak egy ostoba közhely, gondoltam, ami még csak arra sem jó, hogy megtörje a csendet. Ráadásul, amit mondtam, tulajdonképpen nem is igaz. Stephen legutóbbi néhány, a Caltechen tett látogatása óta már elkezdtünk együtt dolgozni. De csak arról beszéltünk, mit tartalmazzon a könyv. Még nem írtunk semmit.

Megpróbáltam valami mást mondani. Valami intelligensebbet. Semmi sem jutott eszembe. Végül észrevettem, hogy Stephen megrándítja az arcát. Így gépelt. A szemüvegébe építettek egy érzékelőt, amely felfogta arcizma rándulásait, és egérkattintásokká alakította át őket, lehetővé téve, hogy a kurzor mozgatásával betűket, szavakat vagy kifejezéseket válasszon a képernyőn megjelenő listákból. Olyan volt, mint egy számítógépes játék. Mivel gépelt, úgy gondoltam, hogy válaszolni fog a kínos locsogásomra. Akart mondani valamit, reméltem, hogy kienged szorult helyzetemből. Egy pillanat múlva végre megszólalt számítógépes hangja. De csak annyit mondott: „Banán”.

Ez kiakasztott. Hatezer mérföldet repültem, néhány nappal korábban érkeztem, csak hogy friss legyek, amikor találkozom vele, és az egyetlen reakció, amit kaptam, a „banán” volt. Mit jelent, ha üdvözölsz valakit, és ő egy gyümölcs nevét válaszolja? Ezen gondolkodtam. De abban a pillanatban Sandi, a gondozója felugrott a kanapéról, ahol addig egy romantikus regényt olvasott.

„Banánt és kivit?”, kérdezte.

Stephen felvonta a szemöldökét, ami azt jelentette, hogy igen.

„És teát?”

Ismét igenlő jelzést adott.

Amikor Sandi átment a Stephen háta mögötti minikonyhába, végre rám nézett. Találkozott a tekintetünk. Furcsa, de most nem volt szükség szavakra. Arckifejezése meleg és boldog volt, levett a lábamról. Bűntudatot éreztem, amiért türelmetlen voltam vele. Gépelni kezdett. Körülbelül egy perc múlva végre megjelentek azok a szavak, amelyekre vártam. „Üdvözöllek a DAMTP-ben”, szólalt meg a géphang.

Előre tudtam, hogy nem töltjük az időt sok fölösleges, felszínes fecsegéssel, és részemről ez így rendben is volt. Tényleg nagyon izgatott voltam, hogy elkezdhessem a munkát. Abban a pillanatban azonban egy középkorú férfi lépett be. Cambridge-i professzor volt, mérsékelten ismert kozmológus. Felismertem, de akárhogy erőlködtem, nem jutott eszembe a neve. Nem mutatkozott be, és Stephen természetesen nem arra fordította az energiáját, hogy bemutasson minket egymásnak. „Beszélni szeretnék veled Danielről”, mondta Stephennek, ügyet sem vetve rám. „Van egy perced?”

Az elkövetkező években ezt mindig bosszantónak találtam. Az emberek időnként véletlenszerűen felbukkantak, és munkánk közepén félbeszakítottak bennünket. „Csak egy gyors pillanat”, mondták minden alkalommal. Hamarosan rájöttem azonban, hogy a „gyors” csak eufemizmus, és azt jelenti, hogy „nem gyors”. Ha már bejöttek, kollégái általában hosszan beszéltek Stephenhez. Bár engem zavartak a megszakítások, úgy tűnt, Stephen a legkevésbé sem bánta.

Stephen felvonta a szemöldökét, ami igent jelentett, vagyis várnom kellett. A beszélgetés egy ideig mérsékelten érdekes volt. Úgy tűnt, hogy egy Daniel nevű hallgató ösztöndíja lejárt, de még nem fejezte be PhD-értekezését. Addig szorgalmasan dolgozott, és jó volt az indulása. Tudna-e a tanszék valahonnan pénzt szerezni, hogy támogassák őt, amíg el nem készül? Stephen az általános relativitáselméleti csoport vezetőjeként felelős volt azért, hogy bizonyos támogatási pénzeket elkülönítsen az egyetemisták és a fiatal posztdoktori hallgatók utazási és egyéb kiadásainak támogatására.

Néhány perc múlva elkalandoztak a gondolataim. Körülnéztem a szobában. Az iroda többé-kevésbé téglalap alakú volt, az egyik hosszabb oldalán nyílt az ajtó. Az ellenkező oldalon végig ablakok voltak, amelyek sok fényt engedtek a szobába, és kellemes kilátást nyújtottak a futurisztikus épületkomplexumra.

A szobába lépve bal kéz felé, az ablakra merőlegesen állt Stephen íróasztala. A kanapé jobbra volt, háttal felénk. Stephen mögött nyílt a minikonyha – egy pult, mosogatóval és egy elektromos vízforralóval –, fölötte könyvespolccal. Az ajtó jobb és bal oldalán táblák voltak, amelyeket diákjai és munkatársai egyenletekkel írtak tele. A falon egy photoshoppal készített kép lógott, Stephen volt látható Marilyn Monroe társaságában, aki iránt fiatalabb korában rögeszmésen rajongott.

Az iroda nagyobb volt a szokásos egyetemi dolgozószobáknál, majdnem akkora, mint egy tanszékvezetői iroda. Az üzleti világ és a Hollywood sok vezetőjének irodájában megfordultam már – ott a belépés előtt meg tudod mondani, hogy az iroda egy befolyásos emberé. A fizika azonban nem pénzhajhászás, így Stephen irodája is szerény volt. Ha Stephen ugyanolyan hírnévre tett volna szert az üzleti világban, mint a tudományban, akkor ez az iroda elférhetett volna a saját fürdőszobájában.

Végre befejezték. A professzor azt kérte, Stephen hagyjon jóvá 6000 fontot a fickónak. Stephen legépelte a döntését: „3000”. A professzor megköszönte, és távozott. Az ilyen kérések, mint kiderült, nem voltak ritkák, és Stephen mindig igennel válaszolt, mert empátiát érzett a hallgatók iránt. De mindig felére csökkentette az összeget, mert nem akarta, hogy kihasználják. A dolog azonban nem működött. „Tökéletes balek”, mondta Judith. „Mindannyian tudták, hogy a felére csökkenti, ezért eleve a kétszeresét kérték. Furcsa játék, amelyet furcsa emberek játszottak. Nem akarok tiszteletlen lenni.”

Mire a professzor előadta a kérését, Sandi már régen meghámozta és összeturmixolta a banánt és a kivit, és elkészítette a csésze teát. A következő tíz percben a kanapén ültem, miközben Sandi evőkanállal etette őt. A kanál meglehetősen nagy volt, de tökéletesen megfelelő méretű ahhoz, hogy az ételt Stephen szájába juttassa vele. Az egyik gondozója egy helyi étteremben talált rá, ahol azonnal a táskájába dugta és ellopta. Azóta minden étkezéskor ezt használták.

A kanapét, a híres kanapét, fényes narancssárga bőr borította, és nagyon kényelmes volt. Később rájöttem, hogy szükség esetén – a szolgálatot teljesítő gondozó és Sam Blackburn, a számítógépes és elektronikai asszisztense segítségével – oda tették Stephent, hogy könnyíthessen magán. Ez magyarázta meg a kanapén van jelentését. Attól kezdve kissé furcsán éreztem magamat, amikor ott ültem.

Stephen számára a kanapén maradás időbe telt. Utána fáradtnak tűnhetett, és gyakran teával, banánpürével vagy mindkettővel fejezte be – mint ahogy éppen most is tette. Idővel arra is rájöttem, hogy irodája ajtaja lényegében csak akkor volt csukva, amikor Stephen a kanapén volt.

Kíváncsi voltam, milyen érzés lehet Stephennek, ha egy ilyen intim helyzetben mindig jelen volt a gondozója. Kíváncsi voltam, milyen lehetett, hogy ebben a helyzetben mindig szüksége volt valakinek a segítségére. Kénytelen volt teljesen kitárulkozni a segítője előtt. Ránéztem, és már majdnem befejezte. A szájából néhány darab banán esett ki, az állára tea folyt. Sandi szalvétával gondosan letörölgette. Az ilyen típusú segítség elfogadása olyan küszöb volt, amelyet már sok évvel korábban kénytelen volt átlépni, semmilyen jele sem volt annak, hogy emiatt szánalmasnak érezte volna magát. Ehelyett úgy tűnt, inkább szerencsésnek tartotta magát, hogy vele vannak azok az emberek, akikre szüksége van.

Mi, fizikusok, azt tanulmányozzuk, hogyan változnak a rendszerek az idő múlásával, de az életünkben nem számíthatunk arra, hogy előre lássuk a jövőt. Egy másik dolog, amit anyám mondogatott: „Soha nem tudhatod, mit hoz a holnap.” Túlélte a holokausztot, ami számára azt jelentette, hogy az elkerülhetetlen katasztrófa mindig a küszöbön állhat. Stephen a saját történetéből ellenkező üzenetet szűrt le. Azt tartotta, bármennyire megbízhatatlan az, akivel dolgod van, mindig kihozhatsz belőle valamit. Betegsége már fiatalkorában rátört, és bár a kór lassan elhatalmasodott rajta, élete nem lett értéktelenebb. Éppen ellenkezőleg, folyamatosan gazdagodott. Ha elkeseredett voltam valamitől, amikor dolgozni mentem, akkor Stephen mindig ösztönzőleg hatott rám, és látva a sorsát megtanultam, hogy helyükön kezeljem ezeket a viszonylag jelentéktelen problémákat.

Stephen Caltechen tett látogatása során részletes „tervet” körvonalaztunk, amelyben felvázoltuk az egyes fejezetek tartalmát. Nagyszerű tervet készítettünk A nagy tervhez. Az idő rövid történetében felvázolta, mit tudtunk az 1980-as évek elején az univerzum eredetéről és fejlődéséről, és feltette a kérdést: hogyan kezdődött az univerzum? A nagy terv természetes folytatása lenne ennek, frissítve az akkori választ, de érintve azt a kérdést is, hogy miért létezik egyáltalán az univerzum – szükség volt-e teremtőre? – és miért olyanok a természeti törvények, amilyenek.

Stephen és én könyvünk tervében olyan narratívát építettünk fel, amely ezeket a kérdéseket világította meg. Stephen legutóbbi eredményeit és annak hátterét, amelyre szükség volt ahhoz, hogy megértsük a jelentőségét, altémakörökbe soroltuk. Azután eldöntöttük, hogyan kell tagolni az írást. Fejezetről fejezetre haladva megállapodtunk azokban a szakaszokban, amelyekben egy-egy témát kifejtünk. Stratégiánk az volt, hogy külön-külön megírjuk a számunkra kijelölt témák piszkozatát, e-mailben átadjuk egymásnak azokat, majd Cambridge-ben vagy a Caltechen találkozunk, hogy áttekintsük egymás munkáját. Ezután mindketten végrehajtjuk a szükséges módosításokat, majd megismételjük a ciklust.

Stephen írásában néhány bekezdésről nem tudtam kitalálni, mit akar mondani, ezért el kellett olvasnom az eredeti szakcikkeit, hogy rájöjjek, pontosan miről is van szó. Amikor Az idő még rövidebb történetén dolgoztunk, Stephen minden javaslatomat örömmel fogadta és elfogadta. Ezzel ellentétben, ennél a projektnél minden tekintetben készen állt arra, hogy bármiről vitatkozzék, akármilyen jelentéktelen részletkérdés került szóba. Ezért csak lassan haladtunk, mint amikor a hangyák egy levelet darabokra vágva szállítanak át egy úton, hogy gombafarmot építsenek. Végül annyi oda-vissza változtatást kellene végrehajtani, hogy nehéz lenne egyértelműen egyikünknek tulajdonítani egy adott szakaszt.

Cambridge-i látogatásom volt az első alkalom, amikor egymás írásait készültünk bírálni. Több órán át dolgoztunk, mialatt megvitattuk mindazt, amit addig megírtunk. Itt Angliában Stephennel beszélgetve furcsának tűnt számítógépes hangjának amerikai akcentusa. Stephen Angliában született, de a hangját Kansasből kapta.

A kinti hőség behatolt az irodába. Belefáradtam, hogy folyton törölgetnem kellett a verejtéket a homlokomról, de Stephen helyzete biztosan sokkal rosszabb volt. Figyeltem, ahogy megjelenik egy izzadtságcsepp közvetlenül a nedves, csapzott haja tövénél. Hirtelen elszabadult, és lassan legördült az arcán, miközben néha megállt, mintha incselkedni akarna. Elképzeltem, milyen viszketést okozhat a csepp a pályája mentén. Számomra egy gyors törlés eltünteti a cseppet, és megszünteti a viszketést. Aki viszont nem tud mozogni, az arra van ítélve, hogy mozdulatlanul üljön és tűrje az alig érzékelhető, de könyörtelen bizsergést, amint a csepp a Newton-törvényekben előírt útját követi. Ilyen cseppek sokaságából állhatott a kínai vízcseppes kínzás. Úgy tűnt, Sandi nem vette észre. A nő időnként rápillantott, de folytatta az olvasást.

Meg akartam kérdezni Stephent, miért nincs légkondicionálója, de nem szerettem volna erre fecsérelni az időt, így Sandit kérdeztem meg. Sebtében válaszolt, aminek csak a felét tudtam megfejteni, ugyanis erős cockney akcentussal beszélt. A lényeg az volt, hogy az épületben működött valamiféle környezetvédelmi ellenőrző rendszer, de nem túl jól. Olyan dolgokat tett meg, amit az ott dolgozók nem akartak, például minden nap délután ötkor bezárta a motorizált redőnyöket, függetlenül attól, valóban be akarják-e zárni őket. Nem végzett viszont el olyan dolgokat, ami jó lett volna, például nem hűtötte a levegőt. Néhány évvel később Sam beépített egy titkos kapcsolót, amely lehetővé tette a redőnyök központi rendszertől független irányítását. Sam mindig előhozakodott különféle ötletes megoldásokkal. Számomra ennél is fontosabb volt azonban, hogy bármikor bele tudott kukkantani Stephen előjegyzési naptárába. A nyári hőséget illetően azonban Sam sem tudta kitalálni a megoldást.

Stephen kérte, hogy szereljenek fel az irodájában a központi rendszertől független légkondicionálót, vagy engedélyezzék saját készüléke telepítését, de az egyetemi adminisztráció elutasította a kérést. Azzal érveltek, hogy senki másnak sincs légkondicionálója, miért kellene kivételt tenni? Igen, miért is? Talán azért, mert Stephen nagyobb hírnevet szerzett az egyetemnek és több figyelmet keltett az intézmény iránt, mint a többi fizikai kar együttesen? Talán azért, mert az általa indított adománygyűjtésnek köszönhetően tudta az egyetem felépíteni a Matematikai Tudományok Központját? Vagy talán azért, mert MEGBÉNULT? A hivatalnokok azonban ezt nem fogták fel. Kari kollégái rajongtak érte, de az intézményt vezető klikk soha nem volt kedves hozzá. Az egyetemi oktatók szemében gyakran úgy tűnt, hogy a hivatalnokok számára csak a jogi kérdések, a költségvetés és az adománygyűjtés fontos. Az adminisztrátorok számára úgy tűnt, hogy a kari oktatók csak a kutatásaikkal és néhány esetben a hallgatóikkal törődnek. Ez általában feszültséget okozott a két csoport között. Arra számítottam, hogy Stephen esetében kivételt tesznek, de nem így történt.

Stephen megtehette volna ugyanazt, amit a redőny esetében, és saját hatáskörében megoldotta volna a problémát. De a redőny titkos kapcsolójával ellentétben a klímaberendezést lehetetlen lett volna elrejteni. Másrészt viszont, Cambridge-ben úgy működtek a dolgok, hogy a hivatalnokok gyakran azt mondták a dolgozóknak, hogy valami nincs, vagy nem tudják megtenni, de ha a munkatársak öntevékenyen megszerezték vagy megtették, akkor az adminisztráció utólag jóváhagyta. Stephen ennek ellenére nem erőltette a légkondicionáló ügyét. Azt hiszem bizonyos mértékig egyetértett az adminisztrációval – ha a többieknek nincs, akkor neki se legyen.

Sandi szólt, hogy ki kell mennie. Stephen gondozóinak a lelkükre kötötték, hogy soha sem hagyhatják őt egyedül. Sandi ilyen helyzetben általában Judithnak szólt volna, aki addig figyelt volna Stephenre. Most azonban én úgyis ott voltam, ezért Sandi rám bízta a felügyeletet. „Csak kérdezze Judithot, ha bármilyen probléma adódna”, mondta. „Egy perc, és máris itt vagyok.”

Amikor folytattam a beszélgetést Stephennel, az izzadtságcseppeken kívül nem tudtam semmi másra koncentrálni. Azon kaptam magamat, hogy azt figyelem, amint a cseppek összegyűlnek az állán, majd saját súlyuk alatt elszakadnak és leesnek. A pokolba vele, gondoltam. „Megtöröljem a homlokodat?”, kérdeztem. Stephen felvonta a szemöldökét, jelezve hogy igen. Ez volt a kevés izommozgás egyike, amire képes volt, ezért a szemöldöke felhúzását többféle célra is felhasználta – így válaszolt igennel egy kérdésre, ezzel jelezte, hogy elfogadja, amit felajánlottál neki, és ezzel fejezte ki köszönetét. Másrészt, a nemleges választ vagy a nemtetszését szörnyű grimasszal fejezte ki.

Fogtam egy papír zsebkendőt, odahajoltam, és óvatosan megtöröltem vele az arcát. Hálásan felhúzta a szemöldökét. Mivel tetszett neki, úgy döntöttem, hogy még egyszer végigtörlöm az arcát. Ahogy közeledett felé a kezem, úgy tűnt, mintha a szemével figyelmeztető jelzést adna. Az életben nagyon sok hasonló jelzést kapok, de általában észre sem veszem ezeket, vagy túl későn reagálok. Ez volt a helyzet most is. Kiderült, hogy túl gyorsan mozgattam a kezemet, és a törlés túl lelkes volt. A feje, amely eddig úgy lógott, mint egy rongybabáé, megbillent és a válla felé gördült, majd fájdalmasnak látszó helyzetben a melle felé borult.

Ő grimaszolt, én pedig megrémültem. Mit tegyek? Jót teszek vele, ha megérintem? Mi mást tehetnék? Odanyúltam, és olyan finoman, amennyire csak tudtam, felemeltem a fejét. Homloka és haja nedves volt az izzadtságtól. Elengedtem. A feje újra lecsúszott. Megállítottam. Ott álltam, felemelve tartottam a fejét, és megpróbáltam egyensúlyban tartani. Szemüvege az arca felé csúszott. Bip, bip, bip, bip. Megszólalt a riasztó. Rajtakaptak, amint bántottam Stephen Hawkingot.

Sandi éppen abban a pillanatban ért vissza, a háta mögött pedig Judith reagált a riasztásra. Sandi megfelelő helyzetbe állította Stephen fejét, és megigazította a szemüvegét. Amint a szemüvege a helyére került, megszűnt a riasztás. A szemüvegbe épített érzékelő észlelte a távolságot az arcától, és jelzést küldött a kerekesszék számítógépének. Az elrendezés fő célja az volt, hogy arcizma rezdüléseivel létre tudja hozni azokat az egérkattintásokat, amelyekkel gépelni tudott, és kiválasztott bizonyos egyszerű parancsokat a számítógép képernyőjén. Ezenkívül riasztott, ha a szemüvege túlságosan lecsúszott. Judith látta, hogy urai vagyunk a helyzetnek, ezért visszament az irodájába. Sandi megtörölte Stephen homlokát. „Sajnálom”, mondta. Stephen grimaszolt, Sandi pedig visszaült a kanapéra.

Sajnáltam Stephent, mert amikor viszketett vagy izzadt a homloka, nem tudta megvakarni vagy megtörölni. Abban az időben gyakran sajnáltam Stephent. Sajnáltam fogyatékossága miatt, ami megakadályozta a legtöbb hétköznapi dolog elvégzésében. Nem tudott önállóan enni, beszélni vagy lapozni a könyvben, amelyet olvasott. Még a testi szükségleteit sem tudta elintézni. Rengeteg gondolat és ötlet kavargott az agyában, amiből csak egy rendkívül szűk keresztmetszetű csatornán keresztül tudott bármit közölni a külvilággal. Az idő múlásával azonban ez a sajnálkozásom úgy elpárolgott, mint Stephen fekete lyukai.