Krasznahorkai László

Aprómunka
egy palotáért

Bejárás mások őrületébe
– részlet –

© Krasznahorkai László, 2018, 2025

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2018, 2025
www.ekonyv.hu
e-könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3792 8

A valóság nem akadály.

Semmi közöm a híres írójukhoz, de egész életemben ezzel idegesítettek, csak mert a nevünk meg egy-két apróság hasonló, mindig ez van, hogy az emberek szeretnek úgynevezett összefüggéseket találni, és találnak is mindig, a pokolba velük, ha van valaki, akit úgy hívnak, hogy melvill, ők már fel is kapják a fejüket, küldik ki a visszataszító riportereiket, aztán megjelennek a dúlt tekintetű egyetemisták a Columbia-ról, mert tényleg így történt, odajöttek, mélyen a szemembe néztek, és hogy ők nem azért, mondták, de, azért, gondoltam, és így is volt, és csak azért, mert a név, és megfagyott a levegő, mikor megtudták, hogy én is az East 26. Streeten lakom, és hogy én is, ez tényleg véletlen, a Custom Office-nek dolgoztam egy ideig, persze, mondhatják, hogy vámtisztviselő volt ez is, az is, de ennek semmi jelentősége, én csak rövid ideig dolgoztam ott, különben is könyvtáros vagyok, már majdnem azt találtam mondani, hogy született könyvtáros, aki csak jegyzeteket készít arról, hogy kapcsolatban van a Földdel, amire mondhatták, hogy nem nagy kunszt, mert tudja, melvill úr, mi itt mindannyian, de most akkor kapaszkodjon meg jól, ugyanúgy kapcsolatban vagyunk a Földdel, mint maga, így szórakoztak velem, és így gúnyolódtak, ha véletlenül szóba került, és ha balszerencsémre elárultam valamit arról, mi érdekel engem, de tőlem aztán nyugodtan, tőlem szórakozhattak és gúnyolódhattak, mert az lehet, hogy elmondtam véletlenül ezt-azt, de a lényeget sohase mondtam el, hogy ugyanis az én kapcsolatom a Földdel gyökeresen különbözött az övékétől, mert nem az, hogy kapcsolatban, hanem hogy én állandó kapcsolatban voltam (és VAGYOK!!!) a Földdel, ami alatt azt értettem, hogy egy bizonyos idő óta állandóan a tudatában voltam a kapcsolatnak, míg ők csak beszéltek összevissza, nem is tudták, miről, csak röpködtek a szavak kifelé, és próbáltak lecsapni erre-arra, csak tét nélkül kavargó szavak ezekből a riporterekből meg egyetemistákból, a pokolba, mert ezeket tulajdonképpen semmi nem érdekelte, még az se, amiért kiküldték őket, vagy amiben lelkesedést színleltek, hogy na, ez az, ebben van valami, amit beadhatunk a népnek, vagy megírhatjuk a szemináriumra dolgozatnak, ó, nem, engem nem fognak beadni senkinek, és nem leszek a tárgya semmiféle dolgozatnak, döntöttem el, mert nem hagyom, mint ahogy nem is hagytam, hogy megzavarjanak, ezt mondtam magamnak, mivel én amellett, hogy elláttam a munkámat, csak a jegyzeteimnek éltem, ha mondhatom ezt így, nagyképűség és minden afféle szándék nélkül, hogy egyszer majd publikussá tegyem ezeket a jegyzeteket, egy könyvtárosnak is lehetnek mániái, nem?, sőt, föltehetően minden könyvtárosnak van valami flúgja, nemcsak, mint nekem, úgynevezett „lúdtalpja”, mert az szinte valamennyiünknek van, de már most hangsúlyozom, hogy az én esetemben valójában nem „lúdtalpról”, hanem boka-, még pontosabban harántboltozat-süllyedésről kell beszélni, ami nagyon nem ugyanaz, és ha lesz hozzá türelmem, majd később elmagyarázom, miről van itt szó, szóval nem lúdtalp, még egyszer mondom, hanem boka-, illetve harántboltozat-süllyedés, ami mellett igazán megengedhető tehát egy könyvtárosnál, hogy flúgja is van, és nálam nem kétséges, mi volt ez eredetileg, az ugyanis, hogy ha szagot fogtam, akkor elkezdtem szívósan utánamenni a dolognak, így mentem utána először csak felületesen és magától értetődően Melville-nek, de nem jutottam sokra, csak elkezdtem ismerkedni vele, és közelebbről is szemügyre vettem, hogy megtudjam, ki volt, ha már ennyire közel kerültünk egymáshoz a név miatt, na, aztán egyszer a feleségem kitartó unszolására, aki nagy kiállításrajongó, elmentünk a MoMA PS1-ba, és egy számomra halálosan unalmas kiállításon felfedeztem egy TELJESEN oda nem illő anyagot, mégpedig egy ismeretlen név alatt, Lebbeus Woods, soha nem érdekelt az építészet különösebben, különösen New York építészete nem, amit én, mármint New York–Manhattant, amiért mindenki úgy odavan, borzalmasnak találok, ezek az elméretezett, égbenyúló, behemót épületszörnyek, tulajdonképpen hagyjuk, hogy épületek, maradjunk annál, hogy Szörnyek, hogy Gólemek, édes istenem, Gólemek ezeken a hozzájuk képest pici, keskeny utcákon, tiszta bolondokháza, tényleg, ez volt a véleményem, és ma is ez!!!, hogy Manhattan egy fékevesztett gonosztevő megvalósult rémálma, ami alatt annak a gonosz véletlen teremtette rémálomnak a tartalmát értem, hogy mi történik akkor, ha minden átkerül az ingatlanügyesek kezébe, nincs még egy ennyire mocskos társaság az emberi söpredékek világtörténetében, mint az ingatlanügyesek, én meg voltam és meg vagyok győződve erről, ezek tönkretettek, és tönkretesznek mindent, amihez hozzáértek, és amihez hozzá fognak érni, mert minden az övék, vagy az övék lesz, és ez történt folyamatosan, és ez történik folyamatosan Manhattanben, mert folyamatosan tették, és teszik tönkre a várost, kicsi a ground?, nahát, akkor építkezünk fölfelé, mert megvesszük, vagy már a miénk is? a levegőt a ground fölött, és uccuneki, gyerünk fölfelé, na, így megy, ez az én véleményem, ami persze nem érdekel senkit, de ez van, én itt élek, nem szeretem, ami Manhattan, pontosabban nem szeretem, ami lesz állandóan Manhattanből, én nem találom úgy, hogy Manhattan, az „egy törékeny, magányos gyertyaszál”, mint ahogy egy Ted Hughes nevű angol költő írta, vagy lehet, hogy inkább valami barátja Kelet-Európából, mert főleg onnan jönnek az efféle szamárságok, mindegy, nem emlékszem, ki volt, a lényeg, hogy nem szeretem ezt a csepegős romantikát, és ez például az, torz romantizálása az ordenárénak, ami Manhattan, mert Manhattan, tudomásul kéne venni, ordenáré, és nem gyertyaszál, Manhattan, az a pénz eszelős fetisizálódása alatt remegő monstrum, mert Manhattan, az egy nyomasztó, durva, nyers, agresszív, nagyzoló, gigantomán, mohó, képmutató birodalma mindannak, amit a legelvetemültebb ingatlankereskedők rettenetes hada össze tud hozni, hiszen, és ha kell, ezt százszor is megismétlem, itt vannak a legelvetemültebbek a világon, ebben biztos vagyok, ha nem tudom is bizonyítani, na, mindegy, szóval, ez a Lebbeus Woods, ez nagyon kilógott abból a kiállításból, ahol vagy 100 vagy 200 úgynevezett művész rakta ki a maga rettenetesen üres semmijét, mert amit arra a kiállításra összeszedtek és kipakoltak, az maga volt a szinte már szakrálisnak mondható SEMMILYEN, de nem is, nem az, hogy SEMMILYEN, hogy bűnrossz művek, vagy ilyesmi, mert még csak rossznak se lehetett nevezni őket, hanem egyszerűen egy irtózatosan unalmas megfelelni akarás lehangoló példánya volt mind, rettegő trendek rettegő követői fértek csak be ide, ebbe a MoMA PS1-ba, akik csak egyet akartak, hogy „odatartozzanak”, érkezzenek bárhonnan, csak erre fájt a foguk, mert annyi eszük van, mint a sületlen tök, mert még az is, aki képes volna valami másra, az is beoldalaz a sorba, nehogy lemaradjon a brancstól, mert ő is csak az „odatartozást”, azt, mintha az „odatartozás” volna az egyedül lehetséges mód arra, hogy művészként éljenek, amit csak akkor kaphat meg az ember, ha odatartozik, rémisztő, a gyávaság az égre kiált, mintha csak egyetlen rágógumi létezne, és mindenkinek ezt kéne rágnia a végtelenségig ebben a nagy „odatartozásban”, és akkor ott, hirtelen, a harmadik emeleten a semmiből, azaz ebből a Nagy SEMMILYENBŐL előjön ez a fazon, ez a lehetetlen nevű Lebbeus, milyen név ez, ilyen nincs is, talán csak Közép-Nyugaton, ahol még biztos lapozgatják a Bibliát, s ahol valami olyasmit jelent, hogy „a szív embere”, ha jól emlékszem, de nem emlékszem jól, amúgy nem mindegy, de most igen, mert most nem ez a lényeg, hanem hogy jött a harmadik emeleten, és bemutatta, mi a művészet, mert a művészet, ennyit még én is tudok, az nem az anyagi vagy szellemi tárgyakban megjelenő báj, a nagy szart, már bocsánat, a művészet, az nem valami tárgyban van, az nem esztétikai kijelentés, nem valami message, nincs message, meg egyáltalán, a művészet az csak kapcsolatban van a szépséggel, de nem azonos vele, és főleg nem korlátozódik a bájra, sőt, a maga rendkívüli módján elüldözi azt, tehát nem a könyvben, a szoborban, a festményben, a táncban, a zenében kell keresni, mivel nem is kell keresni, hisz azonnal felismerhető, ha ott van, és így tovább, szóval nem erről van szó, ha a művészetről beszélünk, hanem hogy ha művészet van, akkor, hogy mondjam, akkor egy kivételes légkör van egy adott térben, és ezt okozhatja egy könyv, egy szobor, egy festmény, egy tánc, egy zene, de akár egy ember is, én csak így tudom megfogalmazni, a művészet, az egy felhő, amelyik árnyékot vet a hőségben, vagy villám, ami eltöri egy helyen az eget, ahol az árnyék alatt vagy a villámfényben egyszerűen már nem lesz a világ olyan, mint azelőtt volt, egy tér áll elő, ahol hirtelen vagy nagyon hideg, vagy nagyon forró az, ami van, azaz ahol távoli hatásra az adott tér összes részecskéje átmenet nélkül más, mint a környezete, na, hagyjuk, nekem, egy egyszerű kis könyvtárosnak, azt hiszem, nem áll jól, ha megfelelő módon le akarom írni, amit akarok, és itt nem azért mondom megint, hogy egyszerű kis könyvtáros, mert nekem ezzel titokban bajom van, nincs vele bajom, nem vagyok frusztrált, soha nem is voltam, csak közlöm a tényt, hogy minden világos legyen, ezért is mondom, és nyilván meg fogom én ezt még ismételni egy csomószor, hogy tényleg így van, egy szürke kis könyvtáros vagyok, és tudom, hogy úgy is nézek ki, és úgy is öltözködöm, se alacsony, se magas, se kövér, se sovány, viszont gyakran szürkében, vagy ha lehet, a kedvenc színemben, a barna öltönyömben járok, ezt a kettőt cserélgetem, a szürke és a barna öltönyömet, és most ezekre mit mondjak?, hogy nem így van?, de így van, én is tudom, hogy ezzel nem emelkedem ki, viszont nem is akarok, és nem is akartam soha, pont ott vagyok, ahol lenni akartam, egy könyvtárban, és könyvtárosként, akinek, hogy végre visszakanyarodjam oda, ahova kell, a helyesen megválasztott kifejezéssel mindig is nehézségei voltak, mert ez is így van, hogy egyrészt elkezdeni valamit leírni, megfogalmazni, ez nekem a kínok kínja, ezt a füzetet is hogy kezdtem el?, jobb erről nem is beszélni!, elkezdtem egyszer, kihúztam, elkezdtem még egyszer, azt is kihúztam, és aztán amikor már elkezdtem eldobálni a füzeteket is, és a végkimerülésig próbáltam újra elkezdeni, egyszerűen hagytam a fenébe az egészet, és csak úgy… elkezdtem, tudom, hogy nem valami nagy durranás, ha valami úgy indul, hogy „Semmi közöm a híres írójukhoz, de egész életemben ezzel idegesítettek, csak mert a nevünk meg egy-két apróság hasonló, mindig ez van”, és tényleg, velem mindig ez volt, hogy ilyen szarul tudtam csak kifejezni magam, azaz sohase tudtam valami jó felütéssel magamra irányítani a figyelmet, és jól belevágni, és valószínűleg azért nem, mert részben hülye vagyok az íráshoz már alapjáraton, részben mert amit épp el akarok mondani, azt még soha nem mondta el előttem senki, és így, ugye, nehéz beszélni, ráadásul nem is beszélek, csak nem tudom másképp ezt se, csak ilyen monológformában, mintha beszélnék, másképp egyszerűen nem megy, csak így tudom leírni, amit akarok, hogy mintha mondanám valakinek, de nem mondom természetesen senkinek, na, mindegy, csak azt akarom tehát, hogy mit gondoltam akkor, amikor belefogtam ebbe az egészbe, de így gondolom ma is, ki a fenét érdekel, úgyse olvassa senki, nem is kívánom senkinek, de nem is fogom olyan helyzetbe hozni magam, hogy bárki egyáltalán a közelébe juthasson, és megkaparinthassa, és itt elég, ha a könyvtárosok rejtett módszerét követem, ez volt a módszerem annak idején, amikor a történetem elkezdődött, vagyis hogy eldugom a rejteni való tárgyat az illetéktelenek elől, azaz hogy lehetőleg minden eszközzel megakadályozom a találkozást, vagyis azt teszem, amit odabent a kollégáimmal együtt folyton és folyamatosan megkíséreltem, hogy tudniillik az olvasók és az általuk igényelt könyvek ne találkozzanak, az most más kérdés, hogy általában mégis találkoztak, ez ellen nem tehettünk sokat, de azt a keveset, amit lehet, megtettük, mert, és azt hiszem, ezt mondhatom a világ összes boka-, illetve harántboltozat-süllyedéses könyvtárosának a nevében, hogy mi nem szeretjük különösebben az olvasókat, és akkor még nagyon finom vagyok, nem szeretjük, és ennek az oka, mondjuk, nálam és még sokunknál egyszerűen, ahogy említettem korábban, a harántboltozat-süllyedés, vagy megint másoknál egy visszér, egy gyengébb gerinc, egy laza medence, kopott ízületek, bütyök, ilyesmi, elég, ha annyit mondok, hogy egyáltalán: az órákig megkövetelt talpon levés, azaz az állandó talponlét már elég ahhoz, hogy az ember, akkor is, ha könyvtáros, ingerült legyen, nem?, de nálam, ismétlem, nem lúdtalp, ott egészen másról van szó, nem szabad összekeverni, hanem egy súlyos harántboltozat-süllyedés van gyerekkorom óta, azaz rövidre fogva, fáj a lábunk, és ezért, most kicsit viccelek, hogy csak ezért, mert persze hogy nemcsak ezért, hanem másért is, de határozottan nem szeretnénk odaadni nekik a könyveket, nem túlzok, ha most azt írom, hogy tulajdonképpen ezzel kezdődött az én történetem, itt, ezen a ponton fogant meg bennem valahogy a Nagy Gondolat, hogy mi a legszívesebben kikergetnénk őket a könyvtárakból, mint a disznókat kéne az ékszerboltokból, mert az ékszerboltok tele vannak disznókkal, és ezt most vegyék szoros értelemben, na, mindegy, ezt később elmagyarázom, a lényeg, hogy mi soha nem eresztenénk könyvek közelébe senkit, maradjanak, erről álmodoztunk, maradjanak a könyvek szépen sorban a helyükön, és akkor, álmodoztam én tovább, lenne egy Háborítatlan Paradicsoma a Tudásnak, vagy sokkal pontosabban nem a Tudásnak, hanem mindannak, ami a Tudásra vonatkozik, és amit természetesen nem mi teremtettünk, könyvtárosok, de mi tartanánk fenn, és úgy, hogy egyfelől lennének az olvasók, és ez még mindig az álom, amiről beszélek, akik mindennap megkísérelnének bejönni a könyvtárakba, és kivenni helybenolvasásra, vagy egyenesen kikölcsönözni könyveket, de nem tudnának bejönni, kivenni, vagy egyenesen kikölcsönözni, mert másfelől meg volnának a könyvtárak, de zárva, Istenem, ZÁRVA, és örökre, könyvek, zavartalanul, és olvasatlanul, ó, Magasságos Ég, milyen szép volt még csak gondolni is rá, és itt most nem hagyom annyiban, mert ami engem illet, én ezt ma arra vezetem vissza, hogy a könyvtárba való belépésemet követő harmadik hónap táján már éreztem, hogy ez a könyvtár az enyém, és én soha nem szerettem kölcsönadni, ha jöttek, hogy adjak vért a véradónapon, nem adtam, sőt, ha átkopogott a szomszéd, hogy egy csipet sót szeretne, sót se adtam, nemhogy a könyvtárban könyvet, gondoltam, a könyvtár, az az enyém, mint a vér meg a só, ez volt bennem már a harmadik hónaptól fogva, miután felvettek, és ez így is maradt, és nem tudom megmagyarázni, hogy jöttem rá ilyen gyorsan, de már akkor, a harmadik hónap táján éreztem, mintha egy apokrif bibliai történetben lennék, hogy a könyvtáros nem arra való, hogy mint egy cseléd, az olvasók rendelkezésére álljon, azaz hogy megkeresse és kiadja nekik a könyveket, hanem a könyvtáros, az egy, egy, egy őr, a Könyvtár őre, aki ott áll a rejtetten se jelzett, a megsejthetetlen bejárat nélküli bejárat előtt, és nem enged be senkit, és nem enged ki semmit, olvasó nem jöhet be, könyv nem mehet ki, ez volt az álom, ami megfogant, és fejlődni, alakulni kezdett bennem, mert ez a titkos álma minden könyvtárosnak, hiába titkolják sokan, figyeljék meg, most persze megint nem valakihez beszélek, de nem tudok máshogy írni, csak úgy, mintha valakihez, ahogy már említettem, szóval, figyeljék meg, hogy így van ezzel minden könyvtáros, nézzék meg, hogy amikor olvasóként könyvet kérünk tőlük, a könyvtárosok, úgy értem, az igazi könyvtárosok szinte soha nem néznek a szemünkbe, és mindig rosszkedvűek, morognak csak, ha szólsz hozzájuk, de nem válaszolnak, és azért nem válaszolnak, mert mintha túl halkan beszélnél, és azért nem, mert mintha nem értenék, mit kérdezel, vagy mert mintha túlságosan ostobának találnák a kérdést, és még sorolhatnám, hiszen én is ilyen voltam, pontos mása a leírtaknak, de ahogy mondtam, nem éreztem magam egyedül, mögöttem ácsorgott, nyikorgott, tűnt el a polcok közt a teljes könyvtáros-társadalom, amint közeledett, s odaállt a kérőlapjaival egy olvasó, mert nem, és nem, és nem szerettünk, és nem szeretünk egyetlen olvasót sem, mert a mi szemünkben nincs és nem volt különbség olvasó és olvasó között, az olvasó egyforma, mert megzavarnak, feltartanak, akadályoznak minket abban, hogy valóban könyvtárosok legyünk, hiszen a könyvtáros, az, mint mondtam, nem lakáj, ez a könyvtár teljes félreértése, egyre világosabban érezvén, mi a helyzet, különösen itt, az enyémben, a New York Public Library-ben, méghogy közkönyvtár, ezt a nevet nem tudom, ki találta ki, de tévedett, mert elvitte a könyvtár fogalmát a saját méltó definíciójától, és egyszerű bolttá, egy köl-csön-ző-vé züllesztette le az értelmét, a könyvtárak: tornyok könyvekkel, ahol a „torony” éppolyan fontos, mint az, hogy „könyvek” – tornyok tehát, amelyek mindig zárva kellene legyenek, ez rendesen befészkelte magát az agyamba, ahogy múltak a hónapok és az évek, sőt, nyugodtan beszélhetek ma már évtizedekről, a könyvtárak, és ezt le is írtam akkoriban, pedig még alig voltam túl a Földdel kapcsolatos korai jegyzeteken, a könyvtárak, írtam az első jegyzetfüzetem vége felé, a legkivételesebb és a legemelkedettebb műalkotások, és kész, az embereknek odakint elég volna arra gondolni, hogy á, ott a könyvtár, én meg itt vagyok, ha a távolból nézik, ami jobb, vagy hogy á, itt a könyvtár, ha a közelből, ami rosszabb, szóval, az eszményi könyvtár, mit tudom én, 53 millió könyvvel, az ott van, mint egy kincs, amihez nem nyúlhatna senki, hisz az értékét épp azáltal őrzi, hogy mindig készen áll rá, hogy a saját értékén álljon, más szóval hogy készen álljon, és kész, ezt írtam le egy időtől fogva mindennap, és egyre jobban körvonalazódott, hogy a gondolat egyszerűen nem állhat meg ezen a ponton!!!, bár nem vagyok biztos benne, hogy érti-e ezt egyáltalán valaki rajtam kívül, mindenesetre írtam, és kibontottam a gondolatot, napról napra, hétről hétre, hónapról hónapra egyre világosabban, és arra gondoltam, hogy emlékszik még valaki egyáltalán a Croton Reservoire-ra?!, miért nem azt építették tovább?! fel?! a magasba?! – és jó volt erre gondolni, hisz ha nem volt is ennek teljesen a tudatában, biztosan gondolt erre naponta legalább egyszer minden könyvtáros, különösen a kölcsönzőszolgálatoknál, ahol én voltam, de nem folytatom, viszont nem tudom, mihez térjek ezek után vissza, mert egy kicsit belelovaltam magam a dologba, elismerem, és még bele is fogom, de mindegy, elvesztettem a fonalat, öreg vagyok, negyvenegy évig jártam be a NYPL-be, és nem csoda, hogy már gyakran elveszítem ezt a fonalat, fogalmam sincs, mit akartam tehát mondani, na, mindegy, visszatérek akkor Lebbeus Woods-hoz, ja, igen, Woods, a Woods, az igazi látnok, azt szerettem meg benne azonnal ott a MoMA híres Greater New Yorknak nevezett „seregszemléjén”, azt, hogy egy vizionárius művész jelent meg általa, egy művész, hirtelen, a sok sikeréhes, gyáva úrigyerek és úrilány, egyszóval egy csorda szórakoztatómunkás között, ez meglepett akkor, mondtam is a feleségemnek, hogy ez a Woods, hogy ezt nézze, ez a művészet, nézze meg, mutattam neki az egyik rajzot, amelyik épp egy gigantikus valamit ábrázolt a széthullás előtt egy pillanattal, azaz még egy darabban, egy irdatlan óriást, egy a nehézkedésre nemet mondó, hatalmas, egy értelmezhetetlen óriásmasinára emlékeztető, de közben valahogy rovarszerű, csodálatosan ijesztő szörnyet, mely valami parti térből a móló terébe emelkedik, aztán onnan, a móló fölött meg hirtelen egy ijedt ívben még magasabbra csapódik, hogy a végén meg, mint valami csőr, lekonyuljon, és semmire nem emlékeztetett, és semmire nem hasonlított, se elképzelni ilyet nem képzelt el senki korábban, sem meg nem álmodhatta, csak ő, ez a Woods, ahogy a lentiből fölé magasodván a földi térnek, majd visszaereszkedvén rá a magasból, és tényleg, mint mint mint egy csőr, vagy egy karom, hogy a félelemnek és a rombolás tudomásulvételének a gigászaként fenn maradjon a levegőben, kifejezhetetlen súlyával a tér fölé dermedve, mintha odalentről valami rettenetes ijesztette volna meg, a tér fölé, ami, a tér, arra emlékeztetett, mintha a partjánál lennénk valaminek, és e partról érzékelnénk a vizet, a tengert, az óceánt, nem tudom, hogy írjam le, ráadásul azt már nem is lehet leírni, tényleg, mit éreztem, amikor rádöbbentem, hogy ez az egész egy éppen leomló épület, és ez a Woods éppen elkapta a pillanatot, a szétesés előtti legeslegutolsót, ahogy ez az önmagában is döbbenetes épület – a felülete már apró darabokban, de az egész még egyben – épp hanyatlik lefelé, egy színes fotót használt fel, mint később rájöttem, a San Francisco-i öbölről, arra rajzolta az egészet, ahol a nézet az öböl innenső partjáról indul, és az a soha el nem képzelhető, érthetetlen darabjaira tört, azaz egy egymással rendkívül nyugtalan szögeket alkotó lapokra zúzott épület hanyatlik lefelé a túlsó part felől, rá a vízre tényleg, és már nem épület többé, hanem egy lény, egy fájdalmas lény, amint odahanyatlik felénk, majdnem felénk, akik innen nézzük, az innenső partoldalról, vagy nagyot tévedek, és minden épület ilyen fájdalmas lény, csak a fájdalma és az a tény, hogy lény, nem látszik azonnal, mert vakok vagyunk rá, és én meg különösen vak, nem tudom, hogy van, na, mindegy, mutattam neki, nézd, ez művészet, és úgy értettem, hogy ez a terem a művészet, mutattam körbe a termen, ahol majdnem csak Woods volt, ez itt komoly, menjünk haza, karolt belém a feleségem, mert nem szerette, ha ilyeneket mondok, mert ő valódi kiállításrajongó, aki nem a képekért meg a szobrokért ment, hanem azért az új selyem jumpsuitért, amit nemrég talált a Century 21-ban, szóval magáért a kiállítás tényéért, ahol tehát ő állítja ki ezt a fekete selyem jumpsuitot a falaknak, a műtárgyaknak és a látogatóknak, úgyhogy ha volt egy ilyen újonnan beszerzett fekete selyem jumpsuit, akkor ő már, hogy is mondjam, berajongott a hírre, hogy valahol lesz egy kiállítás, szóval karolt belém, húzott kifelé, mert tudta, hogy bepörögtem, és ilyenkor kezdtem, hogy ez mi, és rámutattam az egész szemétre, ezeket kik és minek hordták ide össze, mikor ott van a Woods, amiben épp akkor, tehát azon a számomra emlékezetes MoMA PS1-beli kiállításon pont az volt a felháborító, hogy azt az irdatlan szemetet ÖSSZE MERTÉK RAKNI ezzel a Woods-szal, hogy képtelenek voltak különbséget tenni a szemét és Woods között, ez kikészített, szóval, a feleségem látta, hogy ebből ő már nem jön ki jól, mert én itt megtaláltam az ellensúlyát mindazoknak, akiket megvetek, mégpedig ebben a Woods-ban találtam meg, akinek addig a nevét se hallottam, soha nem foglalkoztam építészettel, sőt, az igazat megvallva, foglalkozni csak fogalmakkal, eszményekkel és gondolatmenetekkel foglalkoztam, személyekkel nem, különösen nem behatóan, csak a Melville-lel, de vele is csak azért, a név miatt, különben nem érdekelt, de aztán nagyon, mert milyen az, hogy valaki az én nevemet hordja, amire persze rögtön az a válasz, hogy nem, mert te hordod az övét, de ezen nem érdemes vitatkozni, az biztos, hogy nekem kínosabb, gondoltam kezdetben, mint neki, mert nekem, a senkinek folyton magyarázkodnom kellett, mert egy senki vagyok, és ez itt most nem álszent lekicsinylése önmagamnak, ha kell, még sokszor leírom, hogy tényleg egy senki, Melville-hez képest meg különösen az, vagy más szavakkal csak egy kis szürke könyvtáros, aki persze néha barna, és itt most megint viccelek, emlékeznek, ugye, az öltönyökre, na, mindegy, szóval csak egy könyvtáros herman melvill néven a maga harántboltozat-süllyedéses problémáival, aki negyvenegy évig álmodozott arról, hogy egyszer, legalább egyszer nem adja oda az egyik olvasónak azt a könyvet, amelyiket pedig épp oda kéne, és ezzel elkezdi felépíteni azt, amit ő maga a többi valódi ambícióját leplező kollégájával együtt mind: kíván, és így megalapozza a könyvtár igazi értelmét, vagyis egy lépést tesz abba az irányba, a jó irányba, én ezt tudnám mellé állítani, gondoltam azokban az időkben már, egy géniusznak, és hát, ez nem sok, mondhatni semmi, pedig ez a Melville, kezdetben, leírom őszintén, nem volt egy olyan húdenagy hatással rám, persze, emlékeztem a Moby-Dickre, hogy Call me Ishmael meg minden, de hogy nekem bármi közöm lenne hozzá, azt már nem, inkább idegesített, hogy állandóan nyomták az iskolában, a játszótéren, a munkahelyeken, hogy na, mi van herman, a bálnádat meg mér nem hoztad, meg ilyenek, úgyhogy nem is a könyveit kezdtem el vizsgálgatni, nagyjából egyidőben azzal, hogy rátaláltam az állandó kapcsolatra a Föld és énközöttem, szóval nem is a Moby-Dicket vagy a Billy Budd-ot vagy a Redburnt, hogy ha már herman és melvill, akkor mi legyen, hanem az életrajzát, na, és abban találtam valamit, ami felkeltette a kíváncsiságomat, mert hiába olvastam össze ezernyi dolgot ebből az életrajzból, egyet nem tudtam csak meg, hogy milyen volt Melville, márpedig ez elég nagy probléma, nem?, ha az ember életrajzokat olvas, az nem okozott gondot, hogy megtaláljam a legfontosabbnak tekinthető életrajzokat, így hamar eljutottam a nagy Hershel Parkerig, meg a Delbanco-ig, meg a Melville Logot szerkesztő Jay Leyda-ig, meg Charles Olsonig, meg a Mumfordig és a többi és a többi, és összeolvastam én náluk mindenfélét, de nem tudtam meg, milyen volt a Melville, még a magasságát is kiböngésztem, több mint öt láb, még azt is, hogy nézett ki a ház Arrowheadben, vagy a 26. Streeten, és úgy értem, belülről is tudtam, mi volt akár Arrowheadben, akár a 26. Streeten, de méterről méterre, helyiségről helyiségre tényleg, meg hogy hol szeretett ülni, és mikor pipázott, vagy mi volt a napi beosztása, ha volt, mert figyeltem, hátha… … …

Köszönetnyilvánítás

Dorothy and Lewis B. Cullman Center, New York

James Wood

Francesco Pellizzi

Gini Aldaheff

Colm Toibín

Peter Straus

Aleksandra Wagner

Barbara Epler

Claudia Steinberg

Forrest Gander

Sarbu Aladár

Vöő Gabriella

David Bell

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0