Susan Wiggs

Új életem első napja

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Laugh, Cry, Dream, Read, LLC, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Welcome to Beach Town

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

Átdolgozott kiadás

- Borító kép: Shutterstock

ISBN 978-963-540-848-1

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ RÉSZ

„…azt tartják a legnagyobb ellenségüknek,

aki megmondja az igazat…”

Platón: Az állam[1]

1

Alara Cove, Kalifornia, 2008

Ballagás

Volt egy olyan rövid, de szinte tapintható pillanat, mint a darázscsípés, amikor Nikki Graziola erősnek érezte magát. Amikor fel kell majd lépnie a pódiumra, mindenki rá fog figyelni, úgy, mint még soha. Tizennyolc éves volt, és még sohasem került ilyen helyzetbe. Most megmártózhat a dicsőségben. Tudta, hogy ha sikerül jól szerepelnie a mai ünnepségen, pontosan úgy fog alakulni az élete, ahogy eltervezte.

Végtére is ez a ballagás lényege.

Elkezdődik egy új fejezet, elkezdődnek az új történetek. Nikki és a Thornton Gimnáziumba járó osztálytársai számára előre haladt az élet, nem visszafelé. Ennek ellenére Nikkinek az utolsó tanítási nap járt a fejében, amikor a szervezőbizottság a beleegyezését adta a ballagási beszédéhez.

A tragédia miatt a ballagást majdnem lefújták, de Mark McGill családja ragaszkodott hozzá, hogy minden a terv szerint történjen. Mark szülei biztosították az igazgatóság tagjait afelől, hogy Marknak is ez lett volna a kívánsága. Mark osztálytársai és az ikertestvére, Marian kedvéért az ünnepséget meg kell tartani.

A diákok és a tanárok azzal rótták le a népszerű diák iránt érzett tiszteletüket, hogy mindannyian fekete karszalagot viseltek. A ballagókat névsor szerint ültették le, és Marian mellett maradt egy üres szék. De valójában nem maradt sokáig üres, mert miközben a diákok elfoglalták a helyüket, fokozatosan megtelt csecsebecsékkel és emléktárgyakkal. A diákok a fiatalságuk és a kiváltságos helyzetük miatt most szembesültek először a gyásszal, ezért meg voltak döbbenve, és elveszettnek érezték magukat. Virágokat, gyertyákat, képeslapokat, fényképeket, focilabdát, színházi maszkot, bakelitlemezeket és plüssfigurákat hoztak.

Nikki szemügyre vette a dombtetőn álló stadionban összegyűlt tömeget. Késő délután volt, a legszebb napszak ebben a tengerparti kisvárosban. A lenyugvó nap mindent aranyszínűre festett, és az emelvényről Nikki azt a helyet is látta, ahol a szárazföld, a tenger és az égbolt találkozott. Még sohasem látta ebből a nézőpontból a tájat, sem a kanyargós tengerpartot, amelynek minden egyes öblében egy strand bújt meg. A part északi végében ívelt át a tenger fölött az a híd, amely összekötötte a szárazföldet a Radium-szigettel, ahol korábban a Tengerészgyalogság egyik erőműve volt. A város a támaszpontról kapta a nevét, mivel az ALARA a veszélyes sugárzások szempontjából az „annyira alacsony, amennyire csak lehetséges” mozaikszava volt.

A hídtól délre terültek el a világ összes szörföse által ismert öblök, ahol nyáron a legjobb hullámokat lehetett meglovagolni. Ezután dél felé haladva a családbarát Town Beach következett, mellette volt a kikötő az árbócok erdejével, a radarokkal, a mólókkal és a jachtklubbal. Messze a távolban pedig Los Angelest lehetett látni, pontosabban azt a borostyánszínű szmogfelhőt, amely rátelepedett a városra. Olyan megfoghatatlannak és távolinak tűnt, mint egy álom.

Nikki beszéde is az álmok kergetéséről szólt. Heteken keresztül dolgozott rajta. De vajon hogy fogja előadni anélkül, hogy elsírná magát?

Miközben a sorára várt, igyekezett megőrizni a higgadtságát. Most éppen a Thornton egyik öregdiákja beszélt, akiből nagykövet lett, de Nikki képtelen volt odafigyelni rá. Napok óta nem tudott aludni a ballgás miatt. Felriadt az éjszaka közepén a Miss Carmella házában lévő szobájában, és a zseblámpa fényénél vetette papírra azokat a szavakat, amelyek be fognak kerülni az ország egyik leghíresebb iskolájának, a Thornton Gimnáziumnak az évkönyvébe.

Az utolsó tanítási napon történt eset előtt hálát érzett az iskola iránt, miközben a megfelelő hangvételt kereste a beszéde számára. Az irodalom- és nyelvtantanára, Mr. Florian olvasta el elsőként, és ő adott neki tanácsokat. A férfi szeme könnyes lett, amikor elolvasta a vázlatot.

– Nagyszerű munkát végeztél, Nicoletta – mondta, miközben levette keret nélküli szemüvegét, és tisztára törölte egy kendővel. – Remekül van megírva, gyönyörűen fejezted ki magad.

– Biztos, hogy így gondolja? – Nikki megbízott a tanára véleményében, aki fáradhatatlanul támogatta az utolsó évben. – Nem túl érzelgős?

– Neked mi a véleményed?

Mr. Floriannak az volt a szokása, hogy kérdéssel válaszolt a kérdésre. Így próbálta gondolkodásra ösztönözni a diákjait. Most azt akarta elérni, hogy Nikki a saját munkáját értékelje, mert tudta, hogy szigorú önmagával szemben.

– Azt hiszem, megtettem minden tőlem telhetőt, de…

– De mi?

– Bizonyos szempontból jobban örülnék, ha a beszédem viccesebb lenne.

Mr. Florian lebiggyesztette az ajkát, és felvette a szemüvegét.

– Valami vicceset akarsz mondani, vagy igazat akarsz mondani?

Nikki vállat vont.

– Az lenne a legjobb, ha viccesen mondanék igazat.

– Ha az a célod, hogy megnevettesd a hallgatóságodat, akkor az üzenet többnyire az egyik fülükön bemegy, a másikon meg ki. Ha a szívedből beszélsz, akkor mélyebbre tudsz hatolni. Szerintem neked sikerült ezt elérned. Ezek a szavak megmutatják nekünk a szívedet. Igazat mondtál.

De vajon valóban így van?

Akkor, amikor megmutatta a szöveget Mr. Floriannak, valószínűleg így volt. Átérezte a szerepe súlyát, ugyanis elég kicsi volt az esélye annak, hogy ő fogja megtartani a ballagási beszédet a 2008-ban végzett diákok nevében. Az iskolát százötven évvel ezelőtt alapították, és azóta az ország legbefolyásosabb családjainak a leszármazottjai jártak ide: kormányzók, törvényhozók, elnökök és külföldi királyi családok gyermekei. A végzősökből Nobel-díjasok, iparmágnások és a szórakoztatóipar óriásai lettek. Mivel a Thornton közel volt Hollywoodhoz, ezt választották a gazdagok, a híresek, a hatalmasok és a hatalomra éhesek.

Ennek ellenére az idén, miután lezárták a jegyeket, és a tanárok, edzők leadták a javaslataikat meg az értékeléseiket, a végzősök döbbenten fogadták a hírt, hogy Nicoletta Graziola lett a kiválasztott. Helybéli lány volt, ösztöndíjas, és gyakorlatilag árva.

Nikki biztosra vette, hogy ő volt az első szónok az iskola történetében, aki egy Airstream márkájú lakókocsiban nevelkedett, a tengerparton. Gyerekkorában a haja állandóan tele volt homokkal, az arca szeplős lett a napsütéstől, és a térdéről meg a könyökéről lehorzsolódott a bőr a szörfözés miatt.

Komolyan vette ezt a megtiszteltetést, mert mindent komolyan vett. Tudatában volt annak, hogy szegénységben nőtt fel, ezért keményen megdolgozott azért, hogy osztályelső legyen. Kétszer annyit tanult, mint a többiek, és három sportágban ért el kimagasló eredményeket. A közhasznú munkák alkalmával is keményen húzta az igát, holott tisztában volt vele, hogy azok, akikért dolgozik, sokkal jobban élnek nála. A képzőművészeti portfoliója összeállítására is kétszer annyi időt szánt, mint a többiek.

Mindezt azért csinálta, hogy bebizonyíthassa, legalább feleannyira megérdemli, hogy a Thorntonra járhasson, mint a diáktársai.

A tragédia előtt az volt minden vágya, hogy bebizonyíthassa: érdemes erre a kitüntetésre.

A beszéde első változata szinte ráömlött a papírra abból a töltőtollból, amelyet Miss Carmellától kapott áprilisban a tizennyolcadik születésnapjára, miután kiderült, hogy felvették álmai iskolájába, az USC-re, vagyis a Dél-Kaliforniai Egyetemre. Mindenki úgy vélte, hogy egy olyan lány, mint ő, sohasem fog bekerülni oda, és Nikki is ezt feltételezte. Biztosra vette, hogy nem elég különleges, tehetséges és gazdag ahhoz, hogy bejusson. De csodával határos módon felvették, és bőkezű támogatást is kapott.

Végre hasznát vette annak, hogy az apja állandóan anyagi gondokkal küzd. Guy Graziola pénzügyi nyilatkozatának köszönhetően az összes hitelt és ösztöndíjat megítélték neki, amit megpályázott.

Nikki legjobb tudomása szerint eddig egyetlen Graziola sem szerzett diplomát. Ő lesz az első. Ezenkívül a legjobb tudomása szerint ő volt az első Graziola, aki leérettségizett, habár keveset tudott a felmenőiről. New Jersey-ben éltek, és az apja ritkán látogatta meg őket miután úgy döntött, nem fejezi be a középiskolát, és Kaliforniába költözött. De Nikki szinte biztos volt benne, hogy ő lesz az első a családban, aki egyetemre fog járni.

Áprilisban, amikor megkapta az e-mailt, döbbenten meredt a laptop kijelzőjére, és úgy érezte magát, mint Dorothy, amikor kinyíltak előtte Óz kapui, és egy láthatatlan kórus üdvözölte őt a saját jövőjében.

Büszke volt arra, hogy ebbe a gimnáziumba járhatott, magabiztosabb lett tőle, és ez az iskola számtalan lehetőséget biztosított számára. A beszéde is ezt tükrözte vissza, mégis úgy érezte, hogy át kell írnia, miután a bizottság jóváhagyta. Sokáig ébren maradt, és dolgozott rajta.

A zseblámpája kísérteties fénybe borította a plafont, miközben a fogadott húga, Shasta halkan dünnyögött és nyöszörgött álmában.

Azért indult Mark keresésére, mert bizonytalan volt a beszédével kapcsolatban, és pontosan akarta kifejezni magát.

Csak egy maroknyi helybéli diák nem lakott a Thornton campusán, és Nikki is közéjük tartozott. Miss Carmella Beach házában lakott, aki helyi művész volt, a családja három generáció óta Alara Cove-ban élt, és árva gyerekeket nevelt. Nikki nem került be a rendszerbe, de bekerülhetett volna. Az általános iskola hatodik osztályára már annyi baj volt vele, hogy az apja nem tudott mit kezdeni vele, ezért megkérte az egyik régi barátját, Carmellát, hogy fogadja be.

Nikki Miss Carmelláról is említést tett a beszédében. Ő is a Thornton egyik öregdiákja volt, és az Occidental Főiskolán szerzett diplomát. Számtalan díjat kapott a munkáiért, de Nikki nem ezért tett róla említést.

Rendkívül szerencsésnek tartotta magát azért, hogy tizenkét éves korában Carmellához került. A család végre stabilitást és rendszert hozott az életébe. Ott az összes magára hagyott gyerek biztonságban érezte magát, még azok a lányok is, akikkel nem tudott mit kezdeni az apjuk, miután tinédzserkorba léptek.

Miss Carmella intézte el, hogy Nikki a Thorntonra járhasson, és Nikki többek között azért dolgozott olyan keményen, hogy a mentora büszke lehessen rá.

Hamar rájött, hogy ha azt akarja, ne rúgják ki, akkor úgy kell követnie a szabályokat, mintha kőbe lennének vésve. A legapróbb repedés is súlyos következményekkel járt volna, éppen ezért négy éven keresztül nem vett rész egyetlen csínytevésben vagy buliban sem.

De az utolsó tanítási napon, lámpaoltás után kockázatot vállalt. Tudta, hogy nem elég jó a beszéde, és meggyőzte magát arról, hogy a beszéd fontosabb a kijárási tilalomnál. Nem az egyik tanára vagy edzője segítségére volt szüksége, hanem a legjobb barátjáéra, Mark McGillre, aki okos volt, és kiválóan tudott fogalmazni.

Az első tanév első napján ismerkedtek meg egymással, és azóta elválaszthatatlanok voltak. Úgy olvastak egymás arckifejezésében és gondolataiban, mintha nyitott könyv lennének egymás számára.

Nikki fejében kergetőztek a szavak, és tudta, hogy csak Mark képes rendet tenni köztük. Az volt az egyetlen probléma, hogy a gimi szigorú szabályai miatt késő éjjel csak engedéllyel lehetett felkeresni a campuson lakó diákot. A többi iskola diákjai e-mailben vagy sms-ben beszéltek volna meg vele találkozót, de a Thornton diákjai ezt nem tehették meg. A Thornton a szigorúságáról, az előremutató társadalmi értékrendjéről, a természetközeliségéről és a „digitális lámpaoltással” kapcsolatos szabályáról volt híres. Minden este pontban tízkor kikapcsolták a wifit, és blokkolták az adatforgalmat. A mobiltelefonok hasznavehetetlenné váltak, a gazdag gyerekek legújabb iPhone-jait is beleértve. Az összes számítógépből, az iskolai gépekből is, adattároló eszköz lett. A diákok kénytelenek voltak olvasni, beszélgetni, sakkozni vagy kártyázni.

Az alapítók korába visszarepítő analóg világból hagyomány lett. Néhány diák megpróbálta megkerülni ezt a szabályt, de a többség beletörődött, sőt titkon talán élvezték is a nyugalmat.

A nappalis diákoktól is elvárták, hogy ugyanazokat a szabályokat kövessék, mint azok a diákok, akik a neogótikus stílusban épült, hatalmas campuson laktak. Nikkit nem zavarta ez a szabály, amit Miss Carmella vele is betartatott a tanév folyamán. A mobiltelefonja meglehetősen ócska volt, percalapú díjjal működött, és egyébként is szeretett olvasni.

Az anyja tizennyolc évvel ezelőtt halt meg, és nem sok minden maradt utána néhány könyvön kívül, amelyeket a lakókocsi egyik felnyitható padja alatt tartott. Nikki az összeset elolvasta: Magányos vadász a szív, Anne Frank naplója, Szerelem, A gyűrűk ura trilógia. Volt köztük néhány Stephen King-könyv is, valamit Judith Krantz egyik hollywoodi regénye, amely ostobának tűnt, de Nikki az összes rongyos oldalt elolvasta, és közben azon töprengett, vajon ilyen-e a szex. A Mennyei Örömök Klubja csodálatos regény volt, aminek valójában kevés köze volt a mennyei örömökhöz. Annál a résznél, amikor egy nő megőrül, és vízbe fojtja a gyerekét, össze volt gyűrődve az oldal, elmosódtak a betűk, és Nikki azt feltételezte, hogy az anyja könnyei miatt.

Lyra Wilson Graziolával kapcsolatban csak a képzelőerejére hagyatkoztatott, mivel csak néhány hetes volt, amikor az anyukája meghalt.

Nem tudta elképzelni, hogyan szólította volna Lyrát: anyának, anyucikámnak vagy mamának? Nem tudta, milyen viszonyban lettek volna egymással. A tengerparton játszottak volna, és meglovagolták volna azokat a hullámokat, amelyek a világ minden részéről idevonzották a szörfösöket? Sajtos makarónit készítettek volna vacsrára, és bebújtak volna a takaró alá, miközben horrorfilmeket néztek? Együtt vették volna meg a ruháikat, a sminkkészleteiket és a hajcsatjaikat? Az anyja vajon elmagyarázta volna neki, hogyan kell használni a tampont, hogy ne egyedül kelljen rájönnie? Meglátogatták volna Lyra anyját Indianában, azt a nagymamát, akivel Nikki sohasem találkozott? Az anyja tanácsokat adott volna neki a fiúkkal, az iskolával és a barátokkal kapcsolatban?

Sohasem fogja megtudni, hogy az anyja mit tanácsolt volna neki Mark halálának az éjszakájával kapcsolatban.

Mivel Nikkinek Mark segítségére volt szüksége, éjfél körül kiosont a házból, felpattant a biciklijére, és elindult az iskola felé. A kollégiumi épületek egy téglalap alakú belső udvar körül magasodtak, Mark szobája pedig az első emeleten volt, háromablaknyira a saroktól. Amikor Nikki feldobott egy kisebb maroknyi kavicsot az ablakpárkányra, Marknak le kellett volna másznia hozzá, mert ez volt a megbeszélt jelük. De aznap éjjel nem nyílt ki az ablak.

Nikkiben ekkor merült fel a gyanú, hogy valami nincs rendjén.

A ballagáson egyperces csönddel emlékeztek meg Markról, és az a hatvan másodperc végtelennek és végtelenül szomorúnak tűnt. Az eredményjelző tábla alatt halkan susosgtak az eukaliptuszfák a szélben. Előtte elénekelték az iskola dalát, a Halls of Ivyt, utána a Bright Eyest, végül pedig a Hearts Lifted to Heavent, amely McGillék szerint Mark kedvenc zsoltára volt.

Nikki biztosra vette, hogy Marknak nem volt kedvenc zsoltára. A Ramonest, a Cake-et, az Ushert, a Coldplayt és Adele-t szerette, valamint a hetvenes évek rockzenéjét. A Pink Floyd Another Brick in the Wall című száma volt a kedvence. Egyáltalán nem rajongott a zsoltárokért.

Az egyperces, hátborzongató csönd alatt Nikki lehunyta a szemét, és maga elé képzelte azt a fiút, akivel az elsősök orientációs hétvégéjén ismerkedett meg, négy évvel ezelőtt. Csak négy évig ismerték egymást, de egy egész életnek tűnt. Bizonyos barátságok ennyire valódiak és bensőségesek.

Nikki megpróbálta újra átélni az összes pillanatot, mert mostantól kezdve nem lesznek közös pillanataik. Vajon Marknak mi lett volna a kívánsága Nikki beszédével kapcsolatban? Ő már nincs itt, hogy elmondhassa az igazat.

Négy évvel ezelőtt meg sem fordult a fejükben, hogy a barátságuk így fog véget érni.

2

Az elsősök orientációs napján Nikkit az apja vitte el az iskolába a viharvert, fehér színű kisbuszával, amelyen még halványan látszódott az előző tulajdonos logója: Alara Cave Catering: Házhoz visszük a finomságokat. Az apja egy dallal fizetett a kisbuszért, és szörfdeszkákat, feszereléseket szállított a Beachside lakókocsiparkban nyaraló vendégei számára.

Mivel Guy Graziola állandóan a végrehajtók elől menekült, a kisbusznak az volt a célja, hogy beleolvadjon a környezetébe.

De azon a napon, amikor a családok elvitték a gyerekeiket a nyugati part legexkluzívabb bentlakásos iskolájába, a busz nem maradt észrevétlen. Úgy lógott ki a sorból az elsötétített ablakú terepjárók, drága, európai autók, limuzinok és páncélozott járművek között, mint egy fekete monokli.

Nikki feszülten kapkodta a fejét. Az elsősök a kollégiumban fognak lakni a háromnapos orientáció ideje alatt, a nappalis diákokat is beleértve. A kék- és homokszínű egyenruhájukban be fogják járni a campus területét, megnézik az osztálytermeket, és kiválasztják azokat a klubokat és sportokat, amelyek érdeklik őket.

Az iskola területét elárasztó diákok kivétel nélkül vonzónak, divatosnak és magabiztosnak tűntek, és emiatt Nikki úgy érezte, hogy ő is kilóg a sorból. A haját Carmella mindig rövidre nyírta, a bőre szeplős volt a naptól, és izmos lett a szörfdeszkán és a biciklin töltött nyaraktól.

A kisbusz előtt álló csillogó, fekete autóból kiszállt egy sötét öltönyös testőr, kinyitotta a hátsó ajtót, és kiszállt egy fiú és egy lány. Nikki azonnal felismerte Mark és Marian McGillt, mert számtalanszor látta a fotójukat a város szélén álló hirdetőtáblán, az anyjuk reklámkampányának részeként. Mind a ketten olyan egészségesek és tökéletesek voltak, mint egy piros alma, és a valóságban még jobban néztek ki, mint a hatalmas fotón. A hajuk szőke volt, a bőrük fehér, és amikor mosolyogtak, kivillant a hibátlan fogsoruk. Olyan tökéletes volt a testtartásuk, mint a táncosoké.

Az ikreknek azért volt szükségük testőrre, mert az anyjuk, Barbara McGill szenátor előterjesztett egy vitás törvényjavaslatot, és ennek kapcsán megfenyegették. Nikki gyerekkorában hallotta először a McGill nevet a lakókocsiparkban. Néhány vendég heves vitába bonyolódott a közösségi tűzrakóhely körül. Utána megkérdezte az apjától, hogy mit jelent az azonos neműek házassága, de már nem emlékezett az apja válaszára. Guy valószínűleg döbbenten vállat vont.

Mark is az iskola logójával ellátott kék színű pólóinget és homokszínű nadrágot viselte. Marian ámultan és elégedetten nézett körbe, és a tekintete végül megállapodott néhány srácon, akik a főbejárat felé lökdösték egymást. Mark óvatosabbnak és sebezhetőbbnek látszott, miközben a szüleivel beszélgetett a járdaszegélynél. Megölelte az anyját, azután az apja felé fordult, kezet rázott vele, utána közelebb lépett hozzá, és őt is megölelte. Nikki úgy látta, hogy az apja nem viszonozza az ölelést.

Guy türelmetlenül dobolt a kormányon.

– Hát persze! Ne kapkodjátok el a dolgot!

– Alig várod, hogy megszabadulj tőlem – jegyezte meg viccesen Nikki.

– Ne beszélj ostobaságokat! – morogta Guy. – Dolgoznom kell. Ezekkel az idiótákkal ellentétben én nem érek rá egész nap.

Nikki azt gyanította, hogy egy szenátornak is elég sok dolga van.

Megigazította a pólóinge gallérját. Furcsa érzés volt egyenruhában lenni. Még sohasem volt pólóinge, és kényelmetlenül érezte magát benne. Fel kell hajtani a gallért, vagy nem? A felső gombot ki kell gombolni, vagy be? A térdig érő szoknya túlságosan merev volt, bő volt a dereka, és redőkbe gyűlt a csípője körül. A flipflop papucs helyett most zárt cipőt viselt, és furcsán nézett ki benne a lába.

– Miből gondolod, hogy idióták? – kérdezte, miközben Mark behajolt az autóba, és kivett egy kistermetű kutyát.

– Most már Timmy és Lassie is bejött a képbe. – Guy megcsóválta a fejét. – Nagyszerű! Végtére is egész nap ráérünk.

Nikki vágott egy grimaszt, bemászott a kisbusz hátsó részébe, gondosan kikerülte a gyorséttermek csomagolópapírjait, a CD-ket, a szörfruhákat, a deszkákat, a zsinórokat, a viaszokat és a fésűket. Óvatosan arrébb tolt a lábával egy penészszagú szörfruhát, és kinyitotta az ajtót.

– Nos, azt hiszem, én elindulok.

Kirángatta a buszból a viharvert sporttáskáját, amely egy dübbenéssel leesett a földre. Már rá volt ragasztva a névtáblája, ami postán érkezett az orientációs csomaggal együtt. A 4C számú szobán fog osztozni néhány lánnyal, akikkel még sohasem találkozott, az lesz az otthona ezen a hétvégén.

Félrebillentette a fejét, és szemügyre vette az iskola hatalmas, kőből és kovácsoltvasból készült kapuját. Egy latin felirat is állt rajta. Ezen a helyen láthatóan minden fontos volt, és Nikki érezte ennek a súlyát. Ma új fejezet kezdődik az életében. Végtére is ezt ígérte a diákjainak a Thornton.

Az apja kiszállt, és odasietett hozzá.

– Segítek.

– Nem kell.

Nikki felakasztotta a vállára a Ralph Lauren logóval ellátott táskát, amelynek az oldalára az volt hímezve, hogy Amy, mert az egyik turkálóban vette.

– Hallgass ide, Nikki! Nagy dolog, hogy bejutottál ebbe az iskolába, úgyhogy ne cseszd el!

Nikki tudta, mire céloz az apja. Ne lógj el az órákról azért, mert tökéletes az idő a szörfözéshez! Ne kapjanak rajta a boltban azon, hogy tampont lopsz azért, mert nem mered elmondani az apádnak, hogy szükséged van rá! Ne kapjon rajta a segédedző azon, hogy egy sráccal csókolózol a lelátók alatt! Ne verekedj össze senkivel azért, mert dagadtnak nevezte a barátodat!

Nikkinek ebben az iskolában nem voltak barátai. Shastával természetesen megesküdtek, hogy örökké barátok lesznek, de ha az ember új iskolába került, az mindig választóvonalat jelent, és ezt mindketten tudták. Közös szobájuk volt Carmella házába, de érezték, hogy semmi sem lesz úgy, mint régen.

Nikki egy évvel idősebb volt Shastánál, ezért ő csak jövőre fogja elkezdeni a középiskolát, és az állami gimnáziumba fog járni. Szakadék fog tátongani közöttük, és a három éve tartó barátságuk ezt talán nem fogja túlélni.

– Nem fogom elcseszni – felelte az apjának Nikki.

Megölelték egymást, de csak egy pillanatra, mert Guy nem volt ölelkezős típus. Nikki sem volt az, habár néha azt kívánta, bárcsak az lenne.

McGillék autója végre elindult, és Guy visszaült a buszba. Amikor beindította a motort, a kipufogó felköhögött, és amikor elhajtott, szürkéskék füstfelhőt hagyott maga után. Néhány szülő rosszallóan megcsóválta a fejét. Nem először fordult elő, hogy Nikkit kirakta valahol az apja. Már hozzá volt szokva.

Csatlakozott azokhoz a diákokhoz, akik a belső udvar felé igyekeztek. Az egyik barátjának, Calnak az apja tartotta rendben a pázsitot. Furcsa lesz, hogy nem fog találkozni mindennap Cal Bradshaw-val, de Cal az Alara Cove Gimnáziumban fogja kezdeni az évet. Az apja volt a Thornton kertésze.

A hangszórókból ütemes zene szólt. A Sanger Kollégium az egyik bőkezű támogatóról kapta a nevét. Néhány felsőbb éves diák segített az elsősöknek eligazodni. A téglalap alakú udvar mögött volt a stadion, amely az egyik öbölre nézett, és a bejárata úgy volt kifaragva, mintha két őrszem őrizné.

Egy vörösesbarna hajú srác, akinek a hátán egy hátizsák lógott, és két sporttáskát cipelt, beleütközött Nikkibe, és a lány majdnem elvesztette az egyensúlyát.

– Hé, figyelj oda!

A srác megfordult, és gúnyosan elvigyorodott.

– Ó, bocsásson meg, felség!

Nikki felismerte azt a helybéli fiút, Jason Sangert, aki a kollégium nevét viselte. Gazdag volt, kiváltságos, és mindenki ismerte a családját a városban. A Sanger-házban laktak, amit az ügyfeleik számára megnyert perekből építettek fel. A szülők egy vagyont kerestek az ügyvédi irodájukkal, és mivel a rokonaik között államügyészek és jogtanácsosok is voltak, elegendő összeköttetéssel rendelkeztek ahhoz, hogy szívességeket tegyenek a barátaiknak, és letarolják az ellenségeiket.

Az ötvenes években a megyei ügyész, Charles Sanger vádat akart emelni Carmella nagyapja, Henry Beach ellen azért, mert fehér létére néger nőt vett feleségül, és megpróbálta megakadályozni, hogy a házaspár a város határain belül építse fel a házát. Az ügyből végül semmi sem lett, de rossz szájízt hagyott maga után.

Sangerék azóta egyre gazdagabbak és befolyásosabbak lettek. Tagjai voltak a város különféle bizottságainak, a Környezetvédelmi Hivatal végrehajtó szervezetének, a megyei ügyészségnek, és a balesetek miatt indított perekből felépítették a magánpraxisukat. A Tengerészgyalogság Radium-szigeten szolgáló hivatalnokaival is jó barátságot ápoltak, és a város lakói nekik köszönhették, hogy az erőmű a város közelében volt.

Sangerék többször is megpróbálták bezáratni Guy lakókocsiparkját a környezetvédelmi előírások megsértése miatt, de nem jártak sikerrel. Nikki apja mindig hasznavehetetlen bajkeverőknek nevezte őket.

Jason Sanger viszont nem ismerte Nikkit. Miért is ismerte volna? Mind a ketten Alara Cove-ban laktak, de más levegőt szívtak. A helybéliek tették várossá a várost, de minden a gazdagok tulajdonában volt, és ők irányítottak mindent.

Jason pimaszul végigmérte a lányt, és a tekintete egy darabig elidőzött a mellén, a csípőjén és az ölén. Ez gyakran előfordult azóta, mióta Nikkinek kikerekedett a melle.

– Mit bámulsz? – kérdezte bosszúsan a lány.

A srácnak gonosszá vált a tekintete.

– Semmit. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy egy lakókocsipatkány mit keres a Thorntonban.

Ezek szerint Jason is felismerte Nikkit. Talán olvasta róla az egyik cikket a helyi újságban. Nikki több amatőr szörfversenyt is megnyert, ezért a fotója megjelent a sportrovatban. Azokon a képeken máshogy nézett ki. Fürdőruhát vagy szörfruhát viselt, rövid haja összetapadt a sós víztől, és összeborzolta a szél.

– Hamarosan megtudod.

– Akkor majd találkozunk – mondta Jason, és vetett egy pillantást Nikki táskájára –, Amy.

Megvetően felhorkant, azután elindult a kollégium felé, félrelökve a diákokat az útból. Néhány méter megtétele után a hátizsákja belevágódott Markba, aki megbotlott és elesett. A táskája lezuhant a pázsitra, kinyílt, és kihullott belőle néhány holmi.

Jason tudomást sem vett róla. Kitartóan csörtetett a célja felé.

Nikki odaszaladt Markhoz.

– Jól vagy?

– Igen. Csak az önérzetem szenvedett némi csorbát.

Mark megpróbálta letörölni a fűfoltot a nadrágjáról, de hiába, azután körbenézett, és gyorsan összeszedte a holmiját. Nikki segített neki, és felkapott a tökéletesre nyírt pázsitról egy horgolt babzsáklabdát és egy iPodot. Furcsa érzés volt látni egy idegen holmiját szétszóródva: zoknik, alsóneműk, egy fürdőnadrág, néhány póló, pizsama, könyvek, egy fiúknak szóló tinimagazin és egy ébresztőóra.

Odanyújtotta a könyvet Marknak.

– Az Éhezők viadala az egyik kedvencem – mondta. – Szeretem azzal áltatni magam, hogy én is ilyen bátor lennék. Már kiolvastad?

– Most kezdtem el – felelte Mark, miközben bedugta a táskájába a könyvet.

– Akkor nem árulom el, miről szól. Nikki Graziola vagyok.

Felkapta a saját táskáját.

– Kevés cuccod van.

– Csak ezen a hétvégén fogok a kollégiumban lakni. Helybéli vagyok.

Nikki vasárnap este vissza fog költözni Miss Carmella házába. Azon töprengett, hogy kívülállónak fogja-e érezni magát azért, mert nem a kollégiumban lakik, és éjszakánként nem fog együtt kártyázni és pletykálni a többi diákkal. Szeretett Miss Carmella házában lakni, és szívesen osztotta meg a szobáját Shastával, de azt remélte, hogy a bentlakásos diákok nem fognak emiatt másként bánni vele. De valószínűleg másként fognak.

– Nagyon vagány, hogy helybéli vagy. Én Mark McGill vagyok.

– Tudom. – Nikki elpirult. – Úgy értem, tudom, hogy az anyád McGill szenátor.

– Örvendek a szerencsének.

Jason Sanger időközben azzal szórakozott, hogy elvette az egyik lánytól a bolyhos párnáját, és nem adta neki vissza. A lány már olyan ideges volt, hogy majdnem elsírta magát.

– Az ott Jason Sanger – magyarázta Nikki. – Ő is helybéli.

– Kedves srácnak tűnik – jegyezte meg szárazon Mark.

Nikki elnevette magát, és máris megkedvelte Markot.

A kollégium előcsarnokában a diákok könnyes búcsút vettek a családtagjaiktól, és megígérték, hogy rendszeresen fel fogják hívni őket, és hazalátogatnak. Nikki örült, hogy az apja nem jött be vele, mert hányingert kapott volna ezektől az érzelmi kirohanásoktól.

Végül a tanárok és a felsős diákok vették át az irányítást a száz, tizennégy éves gyerek fölött, és némi kavarodás után mindenki megtalálta a szobáját és az ágyát. Mindenki kapott egy ágyat, egy olvasófülkét íróasztallal és egy ruhásszekrényt. Nikki ruhái egyetlen polcot foglaltak el. Az ünnepi egyenruháját – a sötétkék blézert, a blúzt, a szoknyát, a nyakkendőt és a harisnyát – felakasztotta egy vállfára, és betette az alsó polcra a fűzős oxford cipőjét. Még sohasem viselt ilyen ruhákat, de Miss Carmella azt mondta, hogy az egyenruha leegyszerűsíti a dolgokat, ami valójában azt jelentette, hogy Nikkit nem fogják kigúnyolni a saját ruhái miatt. Nikki többnyire rövidnadrágot, trikót és flipflop papucsot hordott, és ha valami elegánsra volt szüksége, akkor bement a használtruha-üzletbe.

Bemondták a hangosbemondóba, hogy mindenki menjen be a díszterembe. Miss Carmella azt mondta, hogy száz évvel ezelőtt kápolnának hívták, de időközben az iskola semleges álláspontot képviselt a vallással kapcsolatban.

Mr. Ellis, a gimnázium igazgatója tartott egy üdvözlőbeszédet („itt mindenki egyenlő, blablabla”). Nikkinek eszébe jutottak azok az autók, amelyekből a diákok kiszálltak.

A tanulmányi osztály vezetője, Ms. Chenoweth elmondta nekik, hogy az orientáció tele lesz kihívásokkal és támogató jellegű beszélgetésekkel, és kapnak esélyt arra, hogy életre szóló barátságokat kössenek. Hamarosan belevethetik magukat a jellegzetes Thornton-élménybe, vagyis azokba a tevékenységekbe, amelyek visszatükrözik az iskola környezettudatosságát és a tengerparthoz való közelségét.

A felsősök a capella kórusa előadta az iskola dalát, amelyet hamarosan az elsősöknek is meg kell majd tanulniuk. Az angyali hangokat visszaverték a boltívek és az ólomüveg ablakok. Nikki meghatódott a régimódi, szentimentális dal hallatán. Minden olyan csillogónak és újnak tűnt: ez az iskola, ezek a diákok, a tanárok és az egész élete.

Ezután átmentek a nyitott átriumba, mert ott voltak felállítva azok az asztalok, amelyeknél bemutatták a különféle klubokat, és bármire feliratkozhattak, ami érdekelte őket. Sakk, énekkar, matematika, színjátszás, robotika, képzőművészet, íjászat.

Nikki Mark felé fordult, aki zavartan toporgott.

– Téged mi érdekel?

– Azt hiszem, a színjátszás. És az énekkar.

– Mind a kettőre fel kellene iratkozod. Hallottalak a gyűlésen. Nagyon jó hangod van.

– Köszönöm. És az iskola zenekarába is jelentkezni akarok.

– Játszol valamilyen hangszeren?

– Nagybőgőn és zongorán.

– Hűha, ez nagyon vagány!

Nikki csak az apja lakókocsijában lévő zenegépen tudott játszani.

– És a Kalózokhoz is csatlakoznom kell – tette hozzá Mark.

– Kik azok a Kalózok?

– Az egy klub. A legfontosabb klub. A dédapám, a nagyapám és az apám is Kalóz volt. Családi hagyomány lett belőle.

– És mit szoktak csinálni?

– Pénzt gyűjtenek az iskolának, támogatják a sportolókat, és valószínűleg nem hivatalos bulikat rendeznek. A kiváló teljesítményeikért kitűzőket kapnak, mint a cserkészek. Az apám elég sokat összegyűjtött.

Mark megmutatott Nikkinek egy kitűzőt, amin két egymást keresztező kard látszott.

Nikki szemügyre vette. Talán azok a gyerekek, akik semmiben sem szenvedtek hiányt, azokra a dolgokra vágytak, amelyeket ki kellett érdemelniük.

– Nos, ha ehhez érzel elhivatottságot…

– Az apám miatt csinálom – felelte Mark, és eltette a kitűzőt.

A Kalózok asztala mögött néhány Jack Sparrow-nak öltözött idősebb diák állt, akik a főszereplő színészt utánozva beszéltek. Az egyik előhúzott egy színházi kardot, és úgy tett, mintha el akarta volna vágni az egyik elsős torkát.

– Nagyon kedvesnek tűnnek – jegyezte meg szárazon Nikki, leutánozva Markot. – Lányokat is felvesznek a klubba?

– Csak azokat, akik eltűrik, hogy vászoncselédnek nevezzék őket.

Nikki vágott egy grimaszt.

– Akkor én most magadra hagylak.

– Kívánj szerencsét!

Nikki körbejárta az asztalokat, és némi töprengés után jelentkezett az úszók és a vízilabdások csapatába. Jól tudott úszni, és az edző egy kedves arcú, kedves mosolyú nő volt. Nikki még sohasem vízilabdázott, és egyetlen meccset sem látott, de azt mondta az edzőnek, hogy ki szeretné próbálni. Az edző nagyon örült a jelentkezésének, mert a diákok többsége hátat fordított az asztalnak, miután meglátta a fülvédővel ellátott sapkát.

Azután megtalálta azt, amit keresett. Az asztal mögött műanyag pálmafák álltak, és egy régi, fényesre csiszolt Jacobs deszka volt az egyik fa törzsének támasztva. Látszott rajta, hogy kézzel készült, és valószínűleg sohasem látott vizet.

– Szörföztél már? – kérdezte az egyik srác, akit a névtáblája tanúsága szerint Ramses Barrnak hívtak, és ő volt a klub elnöke.

A haja hosszú volt, és a csapat trikóját meg rövidnadrágját viselte. Karcsú volt, izmos és széles vállú, ami arra utalt, hogy régóta szörfözik.

– Egy keveset – felelte szerényen Nikki.

– Ma délután kiviszünk néhány deszkát a tengerparti bulira, és segítünk a kezdőknek.

– Jól hangzik. Akkor ott találkozunk.

Mire Nikki távozott az eseményről, jelentkezett az úszók, a vízilabdások és a szörfösök csapatába, és a képzőművészeti és a spanyolklubba. Miss Carmellának köszönhetően imádta a művészeteket, és spanyolul is megtanult valamennyire az általános iskolában. A délutánokat többnyire az Irma nevű barátnőjével töltötte. Imra szüleinek élelmiszerboltjuk volt a lakókocsipark közelében, és mindig együtt lógtak, amikor Nikki apja nem volt otthon, vagyis szinte majdnem mindennap. Irma anyja többször is megjegyezte, hogy valakinek emlékeztetnie kellene Guyt arra, hogy van egy lánya.

Miközben telepakolta az iskola címerével ellátott hátizsákját a szórólapokkal, tele volt reménnyel és izgatott várakozással. A többiek látszólag ugyanolyan idegesek voltak, mint ő. Voltak köztük stréberek, lógosok, művészek, kockák, gördeszkások és pozőrök, csakúgy, mint bármelyik iskolában.

– Vegyél részt mindenben, amiben csak lehet! – tanácsolta neki Miss Carmella. – Így tudsz megismerkedni a többiekkel. Nézz bele a szemükbe, és mutatkozz be nekik úgy, mintha már ismerniük kellene téged!

Nikki észrevett egy lányokból álló csoportot, amelynek tagjai gyanakvóan méregették a többieket. Kylie Scarborough-t azonnal felismerte, mert nagyon hasonlított az anyjára, aki igazi híresség volt.

Azok a lányok egyidősek voltak vele, mégis idősebbnek látszottak a frizurájuk, a sminkjük, a körmük és a testtartásuk miatt. Úgy néztek ki, mintha most léptek volna ki a Rodeo Drive egyik szépségszalonjából. Egyértelmű volt, hogy Kylie és a banda tagjai lesznek majd a hangadók az iskolában.

Nikki a rövidre nyírt hajára és a szeplőire gondolt, és meghúzta magát. Azután eszébe jutott Miss Carmella tanácsa: Nézz bele a szemükbe, és mutatkozz be nekik úgy, mintha már ismerniük kellene téged!

Vett egy mély lélegzetet, kihúzta magát, és elindult a lányok felé.

– Nikki Graziola vagyok – mondta, és rábökött a névtáblájára.

Az egyik magas, szőke lány, aki úgy nézett ki, mint Paris Hilton, alaposan végigmérte a kék szemével.

– A névtáblák nem hazudnak.

Nikki elszégyellte magát, de kitartóan mosolygott.

– Csak barátságosan akartam viselkedni. – Vetett egy pillantást a lány névtáblájára. – Storm.[2]

Storm Jarrett valószínűleg szintén egy híresség lánya lehetett, mert ők szoktak ilyen különleges neveket adni a gyerekeiknek.

Nikki hátat fordított nekik, és elindult, de Kylie utánakiáltott:

– Talán nem kellene ennyire erőlködnöd, Graziola.

Nikki megtorpant, és megfordult.

– Miért? – kérdezte őszinte meglepetéssel.

Egész életében tudta, hogy erőlködés nélkül nem lehet eljutni sehová.

Miután nem kapott választ, sarkon fordult, hogy elrejtse kivörösödött arcát. Komoly erőlködés árán ért el mindent.

Miközben a büfé felé tartott, valaki megszólalt a háta mögött:

– Egy helybéli. Valószínűleg ösztöndíjas. Minden évben idekeveredik néhány korcs.

Elvileg senkinek sem lett volna szabad tudnia, hogy kik részesülnek anyagi támogatásban, de láthatóan mindenki tudta.

Hirtelen odalépett mellé egy lány.

– Rohini Nakshatra vagyok – mondta, és vetett egy pillantást Kylie bandája felé. – Szánalmasak. Azt hiszik, hogy a Bajos csajokban a gonoszok a jók.

Nikki elnevette magát.

– Imádtam azt a filmet. De szerinted ez a gonoszság? Nekem elhiheted, hogy ez nem az. De a szánalmassal egyetértek.

Nikki az állami iskolában megtanulta, hogy a gonoszság azt jelenti, hogy minden hétfőn megverik az embert az ebédpénzért, belenyomják a fejét a vécécsészébe, és lehúzzák a vizet, no meg állandóan kigúnyolják azért, mert az apja egy lakókocsiparkot vezet.

Kiderült, hogy Rohini nagyon kedves. Nem büszkélkedett el a szüleivel, de Nikki később megtudta, hogy mind a ketten orvosok, és Rohini anyja az egyik kollégájával közösen megkapta a Nobel-díjat.

A délutáni tengerparti buli sokkal jobban sikerült. A partszakasz nagyon szép volt, és az iskola nagy hangsúlyt fektetett a sportokra. A többi suli többnyire az amerikai focit dicsőítette, de a Thornton a vízi sportokat részesítette előnyben. A testnevelési tanszéknek rengeteg szörfdeszkája volt, valamint két Laser 2-es típusú vitorláshajója a vitorláscsapat számára, hajói az evezőscsapat számára, néhány jetskije és egy Triton gyártmányú motorcsónakja, amit a szörfösök és a vitorlázók használhattak. Néhány lány panaszkodott a kissé otromba szörfruhák miatt, de Nikkit nem zavarták, és miután a többiek megbámulták, arra is rájött, hogy jól áll neki a hosszú ujjú ruha, amely eltakarta a csípőjét. Nem volt magas, de formás és izmos a vízben töltött órák miatt.

Ramses felajánlotta neki, hogy segít kiválasztani egy deszkát, és odaviszi a vízhez, de Nikki biztosította afelől, hogy egyedül is elboldogul. Miután belegázolt a deszkával a vízbe, ráhasalt, és kivárta a megfelelő hullámot. Az iskolában kilógott a sorból, de most az elemében volt, a víz és a szél ereje által körülvéve. Mintha bekapcsolt volna benne egy gépezet, amitől a tudata ugyanúgy áramlott, mint az óceán.

Néhány srác már a deszkán állt, és elég ügyesek voltak. Nikki egy darabig a deszkán hasalva figyelte őket, hogy rátaláljon a saját ritmusára, és türelmesen várt a megfelelő hullámra.

– Talán segítségre van szükséged? – kiáltotta oda neki Ramses. – Az első alkalom elég ijesztő tud lenni.

– Jól vagyok – felelte hanyagul Nikki.

Amikor elérkezett a megfelelő pillanat, felpattant a deszkára, és tett vele egy fordulatot a hullám alján. Érezte, hogy mindenki őt nézi, de úgy tett, mintha nem vette volna észre, miközben leírt egy nagyívű kanyart, és mélyen beszívta a hűvös, sós levegőt.

Már régen megtanulta, hogy a szörfözés megnyugtatóan hat rá, és segít neki az összpontosításban. Azok voltak a legjobb szörfösök, akik élvezték, amit csináltak.

Állva a part felé siklott, azután leugrott a deszkáról, és a hóna alá csapta. A csapat tagjai elismerően bólogattak, és néhányan felmutatták a hüvelykujjukat. Azonnal felismerték a jó szörfösöket. Nikki elvigyorodott, odaintett nekik, azután megfordult, ráhasalt a deszkára, és visszaevezett, hogy meglovagoljon még néhány hullámot.

Kevés dologért lehetett hálás az apjának, de a szörfözés egyértelműen közéjük tartozott. Guy nem az a típusú apa volt, aki elkísérte a lányát a fociedzésekre, vagy megtanította őt biciklizni, sőt néha a születésnapjáról is megfeledkezett. De átkozottul jó szörfös volt. Amikor rájött, hogy Nikkit érdekli a dolog, megtanította úszni és szörfözni. Megmutatta neki, hogyan kell egyensúlyban maradni a deszkán, és ráérezni a hullámok ritmusára. Ez a sport elméletben nagyon egyszerű, a gyakorlatban viszont rendkívül bonyolult. Nikki megtanulta, hogy nem kell félnie a víz erejétől, hanem tisztelnie kell. Fáradhatatlanul gyakorolt, és kiismerte a hullámokat. Néhány szezon után az apja közölte vele, hogy született tehetség, és egy napon ügyesebb lesz nála. Nikki ebben nem volt annyira biztos, de az valóban igaz volt, hogy jó szörfös volt. És egy darabig a szörfözés jelentette a köteléket közte és az apja között.

Mire a tengerparti buli véget ért, és meggyújtották az örömtüzeket, Nikkit bevették a csapatba. Azt is észrevette, hogy néhány srác kíváncsian méregeti, Markot is beleértve. Éppen egy csokoládét majszolt, amikor a srác leült mellé.

– Nagyon ügyes vagy.

– Köszi. Te kipróbáltad már a szörfözést?

– Igen, párszor, de csak azért, hogy az anyám fotósa készíthessen néhány felvételt.

– És élvezted?

– A szörfözést igen, de a fotózást kevésbé. Marian jobban élvezi az efféle dolgokat. – Mark ránézett az ikertestvérére, aki a tábortűz szemközti oldalán ült néhány lány társaságában. – Szeret a figyelem középpontjában lenni.

– Milyen érzés, hogy van egy ikertestvéred? Én egyke vagyok.

– Nos, elég érdekes, hogy van valaki, aki ugyanazokat a dolgokat csinálja, mint én, de másként gondolkodik.

Este az új diákok is megtapasztalhatták, milyen érzés a digitális lámpaoltás. A gyerekek dühösen morogtak, amikor megszakadt az internetkapcsolat és az adatforgalom. Nikkit nem zavarta a dolog, mert nem volt mobiltelefonja, kivéve abban az esetben, ha az apja kivételesen befizette a számlát, és működött a régi Nokiája.

A felsőbb éves diákok játékokkal gondoskodtak arról, hogy ne unatkozzanak. Logikai feladványokat kellett megoldaniuk, hogy megtanulhassák egymás nevét. Néhány diák nevét könnyű volt megjegyezni, mert ugyanúgy néztek ki, mint a híres szüleik, mint például Kylie, akinek az anyját az egész ország ismerte, mert egy népszerű műsort vezetett a tévében. Egy másik diák, Hugo Harris az egyik karácsonyi filmben szerepelt, ezért ötéves kora óta mindenki ismerte. Most azt állította, hogy nem rajong a színészkedésért, és inkább író szeretne lenni. Monica Mull egy kenyai hercegnő volt. Még Jason Sangernek is sikerült meglepetést okoznia, mert attól függetlenül, hogy seggfej volt, trombitált, és most született egy öccse az apja harmadik feleségétől. A Tombo nevű srác többször is fellépett a New York-i Lincoln Centerben, Kendra Watson pedig országos golfbajnok volt. Judd Olsten apja az egyik evangélikus egyház vezetője volt.

Nikki ámultan kapkodta a fejét. Olyan érzése volt, mintha belecsöppent volna egy különleges világba, ahol gyönyörű és rejtélyes lények éltek. Azt feltételezte, hogy mesebeli kastélyokban laknak, amiket állandóan virágzó kertek vesznek körül. Valószínűleg volt egy zenekaruk is, amelyik minden alkalommal eljátszotta a dalukat, amikor beléptek az ajtón. Látszólag teljesen más volt az életük, mint az övé. Semmiért sem kellett megküzdeniük, és tele volt csodálatos dolgokkal.

Éppen ezért megdöbbent, amikor bement a mosdóba, és megütötte a fülét egy jellegzetes hang az egyik fülkéből. Néhány perccel később valaki lehúza a vécét, és kilépett Kylie. Nem vett tudomást Nikkiről, hanem odament az egyik mosdókagylóhoz, és kiöblítette a száját.

– Jól vagy? – kérdezte Nikki.

Kylie letépett egy papírtörlőt, és megtörölte a száját és az arcát.

– Törődj a magad dolgával, Graziola!

Nikki meglepetten vette tudomásul, hogy a lány emlékszik a nevére.

– Csak aggódtam érted.

– Miattam nem kell aggódnod.

Kylie nekidőlt a mosdókagylónak, vett néhány mély lélegzetet, azután zokogni kezdett. Nikki ismerte a bulímia tüneteit, és azt is tudta, hogy maradandó károsodást okozhat. Közelebb ment Kylie-hoz.

– Hé!

– Hagyj békén!

– Nem kell barátoknak lennünk – mondta Nikki. – Valószínűleg nem tudok segíteni, de talán…

– Ebben egyetértünk.

– Senki sem akarja, hogy beteg legyél, vagy… kárt tegyél magadban.

– Te ezt nem tudhatod.

– Csak tippeltem – ismerte be Nikki.

Kylie megborzongott, megfordult, belekapaszkodott a mosdókagylóba, és szemügyre vette magát a tükörben.

– Ha még nem volt rhinoplasztikai műtéted, akkor nem ismered a fájdalmat.

– Megműtötték az orrod? – kérdezte döbbenten Nikki, mert a lány orra teljesen normálisnak látszott.

– Természetesen, és pokolian fájt.

– Nos, legalább jól sikerült. Úgy értem, hogy korábban is biztosan jól nézett ki, de…

– Nem akartam megcsináltatni, de az anyám ragaszkodott hozzá.

– Úgy érted, hogy rákényszerített?

– Nem, de… mindenki meg szokta csináltatni, és úgy éreztem, nekem is meg kell tennem.

– Sajnálom. Ez borzalmas lehetett.

– Tényleg az volt. – Kylie szomorúan meredt a saját tükörképére. – Hiányzik a rendes orrom.

Nikki azon töprengett, vajon neki is hiányozna-e a rendes arca, ha megváltozott volna. Nem tartotta magát szépségkirálynőnek, de hozzászokott az arcához.

– Nincs valaki, akivel… szóval, megbeszélhetnéd ezeket a dolgokat? Nem jársz terápiára?

– Miből gondolod, hogy terápiára járok?

Nikki vállat vont.

– Azt hittem, a gazdag gyerekek esetében ez a normális.

Kylie megvetően felhorkant.

– Kétéves korom óta van pszichológusom, úgyhogy egész életemben terápiára jártam.

– Akkor van valaki, akivel beszélhetsz erről.

– Néha jó érzés lenne olyan emberrel beszélgetni, akinek nem fizetnek azért, hogy meghallgasson.

– Én remek hallgatóság vagyok. És nem kérnék pénzt tőled.

Kylie elnevette magát.

– Rendes lány vagy, Graziola. – Alaposan végigmérte Nikkit, és szinte barátságos volt a tekintete. – És klassz a tested. Ma mindenki észrevett téged a tengerparton. És a hajad is tetszik. Még sohasem növesztetted meg?

Nikki megtapogatta a sötét haját, és úgy döntött, hogy őszinte lesz.

– Azóta nem, mióta az apám vett egy hajnyíró gépet.

– Azt a fajtát, amivel a kutyákat szokták megnyírni? Ez komoly?

– Igen. Olcsóbb, mint a fodrász. Idővel hozzászoktam, hogy mindig rövidre van nyírva.

– Egy géppel…

– Nos, mostanában már nem. A nevelőanyám szokta vágni.

– Te örökbe fogadott gyerek vagy? – kérdezte hitetlenkedve Kylie.

– Nem egészen, de ez elég bonyolult. Gyere, nézzük meg a Ferris Buellert!

A campus területén lévő moziban vetítették a filmet, és a diákok kaptak édes, alkoholmentes sört, pattogatott kukoricát és cukorkát. Nikki Mark és Kylie között ült, amitől hirtelen felkapaszkodott a ranglétrán. Képes volt ellazulni, és nevetni a filmen. Ferris Buellert mindenki szerette, és a film végére mindenkinek jókedve lett.

Utána beültek a párnákkal telepakolt előcsarnokba, és beszélgettek.

– Milyen ez a hely? – kérdezte Mark.

– Alara Cove? – Nikki összeráncolta a szemöldökét. – Csak egy város. Egy tengerparti város.

Nem tudta pontosan, hogy Mark mire kíváncsi. A város mögött magasodott a Santa Ynez-hegység, amit néha lefestettek Carmellával, amikor elmentek kirándulni. Elég közel volt Santa Barbarához, ahol a gazdag gyerekek laktak Montecitóban és Hope Ranchben. A középosztály pedig a kettő között lakott, vagy Goletában. A hegység lábáról rá lehetett látni a vörös cserepes, pálmafákkal körülvett vályogházakra.

– Mit szoktál itt csinálni?

– Nos, a tengerpartot már láttad. Legalább három gyönyörű partszakasz van. Az általános iskolában mindig a szabad ég alatt ebédeltünk. A városban van egy hosszú tengerparti sétány üzletekkel, és a Front Streeten a hétvégéken a környékbeli művészek szoktak kiállítani. A