A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Árnyoldal, 2016

Újrajátszás, 2017

Blokkolj, ha tudsz!, 2024

Árnyoldal – bővített újrakiadás, 2024

Ne nézz vissza!, 2025

Újrajátszás – bővített újrakiadás, 2025

Copyright © Csiki Enikő, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektor: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-68-1

Ne feledd, a víz mindent elnyel.

A sikolyokat is.

PROLÓGUS

Avril

A hullaház hideg és élettelen, akárcsak a test a kezeim között. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer a halott bátyám legjobb barátját fogom elhamvasztani titokban, az éj leple alatt.

De nincs más választásom.

Odafentről mennydörgés moraja szivárog le, és miközben előkészítem a kemencét, hirtelen megszédülök. A falnak támaszkodva egy pillanatnyi szünetet tartok, csak hogy kifújjam magam, és visszanyerjem az egyensúlyomat. A kezemet ösztönösen a hasamra teszem, védelmezőn simítva végig az alig észrevehető domborulaton.

A gondolataim összevissza csaponganak, mint viharban a hullámok. A lábaim ólomként nehezednek el minden lépéssel, ahogy közelebb tolom a testet a kemencéhez. Minden izom megfeszül bennem, a gyomrom görcsbe rándul, de olyan düh ég bennem, amit sem félelem, sem józan ész nem tud eloltani.

A kemence előtt állva annyira remeg a kezem, hogy kétszer is hiába próbálom elfordítani a kapcsolót. Harmadszorra sikerül.

Az elmém tiltakozik. A mellkasom sajog.

Mégis megteszem.

– Sajnálom – suttogom a csendbe. – De tudod, hogy nincs más út.

Ő is tudta, mibe keveredett.

Mindketten tudtuk.

1. FEJEZET

Avril

A kocsma zaja tompán szűrődik be a mosdóba. Ronnie mély, reszelős nevetése áthatol az ajtókon, ahogy a poharak csörrenése és a hangszórókból áradó Guns N’ Roses-dal is. Axl Rose reked hangon énekli a Don’t Cry refrénjét, miközben a tükör előtt állok, remegő ujjaim a hasamon pihennek.

A piszkos mosdókagyló szélén heverő műanyag teszten épp akkor jelenik meg a második halványkék csík, amikor a dal legfájdalmasabb sora betölti a helyiséget.

Don’t you cry tonight… there’s a heaven above you, baby.

De már hiába.

A következő tíz percben mást sem csinálok, csak a hideg csempének dőlve próbálok úrrá lenni az érzéseimen, de minden mély lélegzet után újabb könnyáradat tör rám.

Szeretem a vasárnapokat, mert van bennük valami megnyugtató. Az üzletek zárva vannak, az utcák is csendesebbek, mindenki otthon pihen.

Ma reggel is ebben a kivételesen békés hangulatban ébredtem, míg rá nem néztem a naptárra. Akkor jöttem rá, hogy több hete késik a menzeszem.

Hogy lehettem ilyen figyelmetlen?

Késő délután volt, amikor a benzinkútnál megálltam, és vettem egy tesztet, de már a pénztárnál tudtam, hogy nem bírom ki hazáig. Átszaladtam a szemközti pubba, és Helena kíváncsi tekintetét figyelmen kívül hagyva, egyenesen a vécébe siettem.

Hogyan? Hiszen mindig óvatosak voltunk.

A két vonal megcáfolja az előbbi állításomat. Nem halványul el, hiába bámulom.

Babát várok.

– Istenem… – sóhajtok fel.

Anya? Én?

A szó is idegen. Hogyan lehetnék valaki édesanyja, amikor gyakorlatilag munkanélküli vagyok, a vállalkozásom a széthullás szélén, a leendő gyermekem apja pedig börtönben ül. Hát ezt aligha lehet stabil jövőnek nevezni. Az egész helyzet inkább tűnik egy rossz viccnek, mint boldog kezdetnek.

Még mindig remeg a kezem, amikor becsavarom a tesztet néhány réteg vécépapírba, majd jó mélyre rejtem a kukába, nehogy bárki észrevegye, aki utánam jön.

A csap nyikorog, ahogy megnyitom. A mosdókagyló fölé hajolok, hogy jéghideg vizet fröcsköljek az arcomra, de a sokk nem múlik. A tükörből egy rémült idegen néz vissza rám sápadt arccal, elveszett tekintettel. Önkéntelenül a hasam felé siklik a szemem.

Vajon már most ártok neki? Az álmatlan éjszakák, a szorongás, a stressz… Mikor ettem utoljára rendesen? Egy szendvicset délben? Vagy az tegnap volt? A torkom elszorul, a könnyeim akaratom ellenére újra potyogni kezdenek.

Milyen anya leszek? Mit adhatok neki a félelmen kívül? Vajon lesz-e elég erőm megvédeni őt ebben a városban?

Mozdulatlanul állok, és képtelen vagyok felfogni, hogy ez tényleg velem történik. Mintha ez csak egy rossz álom lenne, amiből mindjárt felébredek.

Megcsípem a karomat, de semmi sem változik.

Aztán, Arlo halála óta először, imádkozni kezdek. Hangtalanul formálom a szavakat, miközben kétségbeesetten csodát kérek. Akkor azért könyörögtem, hadd búcsúzhassak el a bátyámtól. A válasz akkor is a csend volt.

Ujjaim még mindig remegnek, ahogy a hajamat a fülem mögé simítom, mintha ez bármennyit is javítana azon a katasztrófán, amit a tükörben látok.

Három hónappal ezelőtt még rendezett volt az életem. Talán nem izgalmas, de biztonságos. Most pedig mintha egy idegen világba csöppentem volna.

Ma hosszú, barna nadrágot és egy árnyalattal világosabb felsőt vettem fel. Félhosszú, szőke hajam a szemembe lóg, hosszú frufrum alól kivillan a karamellaárnyalatú szemem, amelyet a ruhám színe még jobban kiemel. Még így is, hogy vörös és duzzadt a sírástól.

Mosolyra húzom a számat. Először csak egy torz fintor jelenik meg, de néhány pillanat múlva már majdnem emberi az arckifejezésem.

Kintről Ronnie, Phily és Rob vitája szűrődik be:

– Shongoku egy pizza, te idióta!

– Nem, az egy animekarakter!

Miközben szétesik az életem, ők ilyen hülyeségen marakodnak. Nagyot sóhajtok, letörlöm a nedvességet az arcomról, majd visszavonszolom magam a pulthoz. A bárszék hangosan nyikorog a súlyom alatt. Égő szememet dörzsölöm, amelyen látszik a kimerültség és a sírás nyoma – negyvennyolc órája nem aludtam. Arthur után kutatok, aki valószínűleg gondoskodott róla, hogy Oliver rácsok mögé kerüljön, de eddig semmi. Mégis, képtelen vagyok szabadulni a gondolattól, hogy a bizonyítékok nem véletlenül bukkantak fel és kerültek a rendőrség látókörébe.

A pult szélén álló tálkáért nyúlok, de egyetlen mogyoró sem maradt benne. Morcosan eltolom magamtól, majd egy kis habozás után előhúzom a táskámból a laptopomat, és életre keltem a pulton. Megnyitom a levelezésemet, és azonnal elárasztanak a panaszok és a kártérítési igények azoktól, akiknek késett a hozzátartozójuk hamvasztása.

Válaszolnom kellene, tudom jól. Az ötödik levélnél azonban megáll a kezem. A kurzor egyhelyben villog, én pedig egyszerűen nem bírom tovább. Feladom.

Hiába igyekszem úgy tenni, mintha semmi különös nem történt volna a mosdóban az imént, a torkom még mindig szorít.

Ronnie a tőlem alig pár lépésre lévő asztaltól felpillant, a homlokán ráncok gyülekeznek.

– Minden rendben?

Phily is felém fordul, és tetőtől talpig végigmér.

– Olyan fehér vagy, mint a fal, Avril.

Erőltetetten elmosolyodom, és megvonom a vállamat.

– Csak fáradt vagyok. Tényleg minden oké.

Ronnie bólint, de nem hisz nekem.

– Amikor valaki azt mondja, „minden oké”, általában semmi sem az. Ha szükséged van ránk… szólj. Komolyan.

Rob is biccent.

– Itt vagyunk neked, kislány – mondja, és tudom, hogy valóban törődnek velem.

Melegség önti el a mellkasom, furcsa és szokatlan érzés, mintha tényleg tartoznék valahová.

– Köszönöm, srácok. Tényleg.

Sosem voltam az a könnyen megnyíló típus. Hol a tanulás, hol a munka – mindig akadt fontosabb. De most, ahogy itt ülök Arlo barátaival, rájövök, mennyire szükségem van rájuk. Nélkülük elveszettebb lennék.

Ronnie egyszer csak félhangosan megjegyzi, a korsóját forgatva:

– Basszus, Ollie most biztos lehurrogna minket ezért a szentimentális szarért.

Phily felnevet, de a szeme komoly marad.

– Hiányzik Ollie.

Ronnie helyeselve bólogat.

– Semmi sem olyan, amióta elvitték. Itt lenne a helye, nem valami rohadt zárkában – csapja le a korsóját, a sör kilöttyen. – Ollie soha nem ártana senkinek.

Bólintok, bár a gyomrom összerándul. Tudom, hogy ez hazugság, hiszen már embert is ölt. A bátyám gyilkosát.

Phily arca megfeszül.

– Nem kéne valamit tennünk?

– Mit akarsz, betörjünk a rendőrségre? – mordul fel Rob, majd Ronnie az asztalra csap.

– Bármit! Nem hagyhatjuk csak úgy bent rohadni!

– Az óvadékról még nem döntöttek – jegyzem meg halkan.

A társaság elcsendesedik, csak Rob mormog valamit az orra alatt, aztán ő is elhallgat.

Ha tudnák, hogy nagy bizonyossággal valaki a baráti körükből árulta el Olivert, a beszélgetés egészen más irányt venne. Ehelyett magamba fojtom a gyanút, ami úgy nyom, mint egy súlyos kabát, amit nem tudok levetni.

Ronnie megköszörüli a torkát, majd visszakanyarodik a korábbi témához.

– Szóval, Avril… te tudod, ki az a Pikachu?

A szememet forgatom, mire Phily rávágja:

– Én azt mondtam, hogy egy sárga nyúl… vagy macska?

Elvigyorodom, és megrázom a fejemet.

– Komolyan, srácok… Nem tudtátok, hogy Pikachu egy egér?!

Rob a homlokát dörzsöli, és felsóhajt.

– Én azt hittem, a Shongoku kutyája.

Így megy ez, amióta bevitték Olivert. Poénokkal próbálják elviselhetővé tenni a kilátástalan helyzetet. Oliver ártatlanul ül előzetesben, és mindannyiunkat mardos miatta a düh és a tehetetlenség, de legalább mi megpróbáljuk támogatni egymást.

A fejemben megállás nélkül pörögnek a kérdések: mi lesz velünk, mi lesz a babával, fiú lesz, vagy lány, és Oliver… mit szól majd, ha megtudja, hogy terhes vagyok? Még sosem beszéltünk arról, hogy mi is van közöttünk, csak sodródtunk a kimondatlan mondatok között. Nem vagyok benne biztos, nevezhetem-e ezt kapcsolatnak egyáltalán. Fogalmam sincs, mennyire komoly. Csak azt tudom, hogy nekem már régen több lett annál, mint aminek indult. Éjszakánként, amikor mellettem feküdt, a lelkem mélyén azt kívántam, bárcsak itt maradna.

Annyi a kérdés, amire képtelen vagyok választ adni.

A kocsma ablakán túl egy ismerős alak bukkan fel a téren.

– Nézd csak, ki tisztel meg minket! – jegyzi meg Helena, a hangja csöpög a gúnytól.

Thomas úgy lép be, mint aki tudja, hogy minden szem rászegeződik. A zakója szabása tökéletes, a tartása egyenes, mintha nem is hús-vér ember lenne, hanem egy életre kelt reklámfotó.

A kezében posztereket tart.

Tegnap reggel pont ugyanilyen színes plakátok jelentek meg a városban. Láttam belőle a kikötői oszlopokon, a boltok kirakatában, még a komp melletti hirdetőtáblán is.

SÁRKÁNYSZÖRF-BAJNOKSÁG
JELENTKEZZ MOST!

Ez a verseny Portland éves rendezvénye. Ilyenkor a kikötő megtelik színes ernyőkkel, minden kocsmában erről beszélnek, az iskolákban a gyerekek pedig sárkányszörfös rajzokkal díszítik az ablakokat.

A bajnokság hetében a város hemzseg az emberektől. Profik érkeznek a világ minden tájáról, turisták kíváncsiskodnak, szponzorok és újságírók nyüzsögnek.

Aki ide születik, hamar megtanulja tisztelni a szelet. Mindegy, hogy tengerész vagy szörfös. Itt a légáramlatok kiszámíthatatlanok – reggel még gyengéden cirógat, délutánra már könyörtelenül a sziklákhoz csapja az óvatlant.

Míg az én családom távol tartotta magát ettől az egésztől, Collinsék viszont ebben éltek-lélegeztek. Nagyapám csak legyintett rá: „úri huncutság”.

Thomas számára ez nem csak üzlet. Mindig is tudtam, hogy nem pusztán edzőtermi súlyoktól duzzadnak az izmai. Nem csoda hát, hogy az idei verseny szervezése az ő kezében van. A hivatalos indok persze a turizmus fellendítése, ugyanaz a szöveg, amit az apja is hangoztatott minden hasonló felhajtás előtt.

De hogy Thomas személyesen hozza a plakátokat? Ez új. Egy biztonsági cég vezérigazgatójától és a város polgármesterétől az ember valami fontosabbat várna.

A fal felé veszi az irányt, ahol megfakult koncertplakátok, régi focimeccsek hirdetései és eltűnt lányok fekete-fehér fotói sorakoznak vegyesen.

Ujjai között kisimítja a hirdetését, majd egy csillogó rajzszöggel épp Oliver arcképére tűzi.

A friss, élénk papír élesen elüt a megsárgult, gyűrött lapoktól. Eközben a pultnál ülők a sörüket kortyolgatva fél szemmel őt figyelik.

Munkája végeztével hátrébb lép, és műértő tekintettel szemléli az eredményt, mintha egy kiállítási darabot nézegetne, majd elégedetten bólint. A mosolya lassan szélesedik.

Valaki már a verseny időpontjáról kérdez. Egy pillanatra sem áll meg senki, hogy elolvassa alatta a lányok nevét. Senki sem áll meg gyászolni őket. Pedig mindenki tudja, mit jelent, amikor egy eltűnt lány arcképe még évek múltán is ott lóg a falon. Nem azt, hogy még keresik, hanem hogy már lemondtak róla. Pedig valaki egyszer felragasztotta, aki szerette és hazavárta. Aztán teltek a hónapok. Az évek. És a fotó megsárgult, a szélei felpöndörödtek. És itt, ezen a szigeten, a következő eltűnt személy fényképe is csak egy újabb cetli lesz a falon, az eladó használt fűnyíró hirdetése mellett.

– Nagyon jó szelünk van mostanában – mutat ki az ablakon. – Használjuk ki. Figyelem, mindenki! A nevezési díj teljes összege a gyermekkórházé lesz. Én is nevezek.

Ronnie belehorkant a sörébe.

– Fél lábbal is biztosabban állok a deszkán, mint te, Thomas.

Nevetés hulláma söpör végig a termen. Thomas csak mosolyog, már megszokta az efféle ugratást.

Pillantása rám siklik, én pedig döbbenten bámulok rá. A szigeten annyi szörnyűség történt az utóbbi időben, és neki most ez a hülye szörfverseny a legfontosabb?

Helena előhúz egy szál cigarettát, ajkai közé illeszti, és gyakorlott mozdulattal rágyújt. Phily, az ifjú tűzoltó még túlságosan szabálykövető ahhoz, hogy ezt szó nélkül hagyja.

– Öhm… – köszörüli meg a torkát. – Itt bent tilos a dohányzás, nem?

Helena féloldalasan rápillant, miközben a füst vékony csíkban kanyarog a mennyezet felé.

– Valóban? – kérdezi fanyarul, felvonja a szemöldökét. – Mióta is?

Phily zavartan vonogatja a vállát.

– Hát… amióta törvény tiltja.

Helena tetőtől talpig végigméri a fiút, majd körbenéz a kocsmán. A pulton, amelyet saját kezűleg csiszolt simára. A falra akasztott, enyhén ferde képkereteken, amelyeket ő szögelt fel. A padlón, amelyet estéről estére felmosott.

– Világos – biccent. – Szólok majd a főnöknek.

Phily értetlenül pislog.

– De… hiszen te vagy a főnök.

Helena halványan elmosolyodik.

– Nahát, tényleg.

Aztán lassú, kimért mozdulattal elnyomja a cigarettát, de nem azért, mert kell, hanem saját elhatározásából. Újra a törlőkendő után nyúl, kisétál mellénk, és csípőjével az asztalunknak dől, majd törölgetni kezd, mintha mi sem történt volna. Közben biztos hasonlókat gondol, mint én, mert fél szemmel továbbra is Thomast figyeli. Aztán egy határozott lendülettel megsuhintja a rongyot.

– Ha már verseny, legyen tétje… – kezdi, de a kendő vége pont Phily arcába csapódik.

– Hé! – kapja fel a kezét a tőlem minimum öt évvel fiatalabb fiú. – Ez most szándékos volt?

Helena felvonja a szemöldökét.

– Ha az lett volna, jobban fájna.

Thomas a helyiség túlsó végéből felénk fordul.

– Hallgatlak, Helena! – szól hangosan, hogy az egész kocsma hallja.

A nő nem emeli fel a hangját, de nem is kell, mert így is mindenki őt figyeli.

– Ha veszít a polgármester úr, akkor egy évig a Hart Temetkezési Alapítványt támogatja. A városvezetés úgyis imádja a közösségi ügyeket. Tessék, itt egy remek alkalom.

Rob koccintásra emeli a korsóját, de félúton megtorpan, mert Thomas tiltakozásra nyitja száját, de inkább hallgat. Mosolya megmarad, csak egy árnyalattal merevebb lesz. Végigsimít a borostáján, majd megvonja vállát.

– Rendben. Majd meglátjuk, mit hoz a szél.

Egy köhintés megtöri a csendet, és a terem újra megtelik halk beszélgetések monoton zajával.

Helena közelebb hajol, parfümje kesernyés illata megcsapja az orromat.

– Az apja még ki sem hűlt rendesen, ő meg itt bohóckodik.

A terem túlsó végében polgármesterünk széles vigyorral gesztikulál, ujjával a plakátra bökdösve.

– Látom, nagy rajongója vagy – jegyzem meg.

– Amióta bekameráztatott minden sarkot? – Helena felhorkan. – A valagamba is bekukucskálhat.

Felnevetek, mire Thomas felénk kapja a fejét.

– Remek – suttogom. – Most már tudja, hogy róla beszélünk.

A tekintete illetlenül sokáig időzik rajtam, a bőröm kellemetlenül bizseregni kezd tőle. Elfordulok, lecsapom a laptopot, és a táskámba süllyesztem, majd sietve búcsúzom a fiúktól.

Pár perccel később már a parkolóban állok, és hitetlenkedve bámulom a kocsim kerekébe fúródott három rozsdás szöget. Mintha az egész világ összeesküdött volna ellenem ma. Olyan erővel mar belém a frusztráció, hogy azon kapom magam, listázom a bűneimet, hátha megértem, mivel szolgáltam rá erre. Aztán eszembe jut, hogy talán csak a karma kezdte el benyújtani a számlát.

Mély lélegzetet veszek, lassan kifújom, és megpróbálom összeszedni magam. A fejemben még mindig teljes káosz uralkodik, a gondolataim úgy pattognak oda-vissza, hogy későn figyelek fel Thomas közeledő alakjára. Izmos válla megfeszül a kabát alatt, ahogy közelebb lép.

– Hazavigyelek? – kérdezi.

– Köszönöm, de inkább hívok egy autómentőt – mondom, miközben már az ismerős szerelőt próbálom elérni.

Eredménytelenül. Vasárnap délután senki sem dolgozik.

– A kocsim itt van a tanácsháza előtt, pillanatok alatt itt lehetek vele – ajánlja fel, de nemet intek.

– Felesleges, inkább gyalog megyek haza.

– Ugyan már, Avril! Két mérföldre laksz!

Tudom, hogy igaza van, mégis ellenkezem. Thomas hitetlenkedve néz rám, majd vonakodva fogadja el, hogy gyalog indulok útnak. Összeszedi magát, aztán mellém húzódik, a karja súrolja az enyémet.

– Akkor elkísérlek – jelenti ki.

Alig tesz meg pár métert, máris káromkodik. Az ösvény csupa sár, a drága cipője minden mozdulatnál mélyebbre süllyed. Hiába rázza le a rátapadt földet, a következő lépésnél kezdődik minden elölről. Ahogy haladunk, egyre cifrább szavak hagyják el a száját, amitől alig tudom visszafojtani a nevetést.

– Tudod, hogy nem muszáj pesztrálnod?! Felnőtt nő vagyok.

Rám pillant, az arca elkomorul.

– És te tudod, hogy a környéken valaki fiatal nőkre vadászik?

Hosszan felsóhajtok.

– Értékelem az aggódásodat, de képes vagyok vigyázni magamra.

– Valószínűleg a többi eltűnt lány is pontosan ezt hitte.

Végigfut rajtam a hideg.

– Ez aljas volt – mondom.

– Tudom. Nem is akartam kedves lenni. Az én felelősségem, hogy vigyázzak a város lakóira, és nem engedhetem, hogy makacsságból veszélybe sodord magad.

– Szóval a fiatal nők különleges figyelmet kapnak tőled?

– Avril. Hagyd abba!

– Csak kíváncsi vagyok – folytatom ártatlanul. – Van korhatár? Mondjuk negyven felett már nem törődsz velük?

Továbbra is gyalogolunk, de így is hallom, ahogy ingerülten fújtat.

– Ne forgasd ki a szavaimat!

– Várj csak! – szólalok meg, és hirtelen megállok.

Ő még tesz két lépést, mire észreveszi, hogy nem követem. Visszafordul.

– Most mi van?

– Az előbb azt mondtad, hogy valaki fiatal nőkre vadászik.

– Igen. Ez tény.

– De nem azt mondtad, hogy Oliver vadászik rájuk, hanem hogy valaki. Szóval ezek szerint te sem őt gyanúsítod.

Hosszú másodpercek telnek el, és még mindig nem válaszol.

Amikor gyerekként először találkoztam Thomasszal, csak egy felfuvalkodott, gazdag bunkónak láttam. Később az egyetemen – ahová évekkel előttem járt – a hallott sztorik csak megerősítették ezt a képet.

Most azonban, ahogy sáros cipőben, fáradt tekintettel, túl nagy felelősséggel a vállán áll előttem, először sejtem, hogy talán tévedtem vele kapcsolatban. A rövid hallgatás után végül engedek a kíváncsiságomnak.

– Rendben, akkor témaváltás. Miért lettél polgármester?

– Mert nem volt más – feleli szárazon, és lépésről lépésre végre egyre kevesebb sár tapad a cipőnkre.

– Mármint nem volt választásod? – nézek rá döbbenten.

– Papíron volt – mondja. – De gyakorlatban nem igazán. Ha nem vállalom el, jött volna valaki más, aki nem ismeri ezt a helyet. Vagy még rosszabb, aki túlságosan is jól ismeri – teszi hozzá, és mély hangja azt sugallja, ezzel a mondattal le is akarja zárni a témát. – Apám hitt ebben a városban, és nem hagyhatom, hogy mindaz, amit felépített, széthulljon.

– És a szörfbajnokság? – faggatom tovább. – Az vajon mire jó?

– Szükségem van valamire, ami azt bizonyítja, hogy a város él, működik, és ami eltereli a figyelmet apám haláláról meg a barátja eltűnéséről. Azóta az emberek csak erről beszélnek nap mint nap.

Megáll bennem a levegő.

– Bill Combeerre gondolsz?

Thomas nem rám néz, az útra szegezi a tekintetét.

– Igen. Valami nem stimmel vele. Túl sok félbemaradt ügye volt ahhoz, hogy hirtelen így felszívódjon.

– Talán csak egyszerűen besokallt, és lelépett – jegyzem meg óvatosan, de még be sem fejezem a mondatomat, máris tudom, mennyire gyenge lábakon áll a magyarázatom.

Mostanra az eltűnése az esti híradó bűnügyi rovatába is bekerült, pár nap leforgása alatt országos botrány lett belőle. Tehát ennél sokkal hitelesebben kell hazudnom.

Thomas arca rögtön elárulja, hogy gyanakszik valakire. Pedig ha tudná, Bill és az édesapja mit rejtegettek valójában! Ha tudomást szerezne arról, hogy titokban nőket raboltak el, majd kegyetlenül bántak velük, akkor teljesen más szemmel nézne az apjára és az általa hátrahagyott örökségre.

Csakhogy én sem vagyok ártatlan, a múltamban már nekem is akadnak szégyellni való titkok, amelyekre egyáltalán nem vagyok büszke.

Szerencsére kevesebb mint fél óra múlva már látom a házam körvonalait, de közben a köd olyan gyorsan és sűrűn ereszkedik rá a környékre, hogy aki nem figyel, könnyedén eltévedhet benne.

– Hála neked, épségben hazaértem. És… ha már ilyen hősiesen elkísértél, nem innál egy teát, mielőtt visszaindulsz?

Felvont szemöldökkel nézek rá, mintha magam is meglepődnék a meghíváson. A kiskapunál Thomas megáll, egy fűcsomóban gondosan letörli a cipőjét, és csak ezután emeli fel a tekintetét. Láthatóan hezitál, majd vonakodva, lomha léptekkel mégis enged az invitálásomnak.

Szabad kezemmel lenyomom az ajtókilincset, és megmagyarázhatatlan undorral nézek be az előszobába, amit nem is olyan régen a kedvenc színemre festettem. Azóta viszont megutáltam ezt a fakó orgonaárnyalatot. Az otthonom idegenné vált aznap, amikor Bill betört ide, és elrabolt.

Talán ostobán használtam fel a szűkös pénzeszközeimet, hiszen hiába szerelt fel utólag mindenféle biztonsági rendszert a Collins Guard Security, azóta sem szabadultam a félelemtől, ami makacsul tapad hozzám, mint egy árnyék.

Beütöm a riasztó kódját a fal melletti panelbe, majd hátrafordulok, és odaszólok Thomasnak.

– A cipődet kint vedd le, kérlek!

Ő szó nélkül lehúzza a lábbelijét, miközben végigméri a bejáratot, aztán fejével az egyik új kamerára bök, amelyet az ő cége szerelt fel.

– Minden rendben velük? – kérdezi.

– Persze – bólintok, aztán ledobom magamról a koszos tornacipőmet, és besétálok a házba.

A konyhában felteszem a vizet forrni, Thomas pedig megáll, és az ajtófélfának dőlve figyel. Az egyik keze mélyen a zsebében.

– Azt hiszem, most már értem, miért kedvel téged Oliver – mondja halkan.

Megtorpanok, de nem fordulok meg. Ha valaki Thomasra néz, először a dermesztő szürke tekintetét veszi észre, ami zavarba ejtően vonzza a kíváncsi szempárokat, majd a gyilkos mosolyát az előkelő arcán, amit ma már jó párszor megvillantott.

– Nem játszod meg magad, hanem önmagad vagy – folytatja, mintha én tettem volna fel kérdést, pedig eszem ágában sem volt.

És amúgy fogalma sincs róla, mennyire mellé lőtt.

Amikor elkészül a tea, átadok neki egy bögrét, és egy rövid ideig egyikünk sem szól. A gőzölgő, édes illat betölti a helyiséget. Kihúz egy széket az asztalnál, én pedig a pultnak dőlve apró kortyokban iszom.

– Ritkán hívnak meg csak úgy teára – töri meg végül a csendet könnyednek szánt hangon. – Általában van mögötte valami szándék. Szóval, miről van szó?

– Most tényleg csak teáról – felelem. – Sajnálom, ha csalódást okozok.

Bólint, ujjával a csésze peremét tapogatva.

– Kár – válaszolja, mire majdnem félrenyelek.

A könnyűnek szánt megjegyzése provokatívan feszül közöttünk, de újfent figyelmen kívül hagyom.

– Indulnom kéne – mondja végül, letéve a bögrét, és feláll az asztaltól.

Nem tartom vissza, a kétmérföldnyi séta engem is kifárasztott, amin meglepődöm.

– Köszi a teát – mondja már az ajtó felé fordulva.

– Vigyázz magadra – válaszolom.

A szája sarkában visszafogott félvigyor jelenik meg, felhúzza a cipőjét, majd elindul a kerti kapu felé. Egy darabig még látom magas alakját, széles válla kontúrját, aztán a köd lassan elnyeli, és végleg eltűnik a szemem elől.

Miután becsukom az ajtót, újra csend lesz a házban.

A zuhany alatt állva a forró víz végigfolyik a nyakamon, a hátamon, és lassan érzem, ahogy az izmok engednek a vállamban. Amikor végre ágyba bújok, alig telik el pár perc, és Oliver már ott vár az álmaimban. Úgy von magához, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Az ölelése biztonságot ígér, és amikor megcsókolom, el is hiszem, hogy minden rendben lesz.