© Visy Beatrix, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

A borítón Kolozsvár szabad királyi város térrajza (19. század) / rajzoló: Merza Lajos

Forrás: Haáz Rezső Múzeum Tudományos Könyvtár

Tartalom

Bevezetések

Kontextusok, recepció

Értelmezési keret – elméletek, koncepció, megfontolások

1. Kolozsvár – a képzeletbeli város

Az elidegenített város

Kolozsvár-rétegek

„A mi hazánk fővárosa nem Budapest”

2. Golyóidőben – átmenet, fordulat Tompa regényeiben

Rezgő idők és narráció

3. Életrajziság és (új)realizmus

Tompa újrealizmusa

Önéletrajzi regény és autofikció

4. „Neked hol van az itt?” – elbeszélésmódok és nézőpontok sokfélesége

5. Kevert nyelvek, nyelvi hibriditás

„I don’t believe in translation”

Ehhez legelébb egy nyelvet kellett találni, vagyis kitalálni

6. A megtestesült szöveg

A hatalom teste – „az ember hóhér, és a test a háza, amelyben lakik”

„hát a testnek is megvan a maga csodálatos történelme” – pusztító, gyógyító és gyógyuló testek a 20. század első felében

Test és performativitás

7. Identitás, idegenség, hiánytapasztalat összefüggései

„Hát lehetek én bármi más?” – identitáskérdések, hiányalakzatok

Hiány és önszemlélet

Hiányok és hallgatások

„Egy kő ült a szájában” – hazahiány, nyelvi idegenség

Identitáshiány, sors, színház

Kóda

Hivatkozott művek

Jegyzetek

Bevezetések

„Persze kérdés, hogy vagyok-e elég bátor
ebbe az ismeretlenbe belépni.”1

Évek óta foglalkoztatnak Tompa Andrea regényei. Mert művei mindig más regényvilággal, témával, különféle nyelvi gazdagsággal lepnek meg, amelyekbe időt feledve bele lehet merülni, mert írásainak nyelvi, tematikus, gondolati és motivikus komplexitása mindig izgalmas kérdések sokaságát veti fel. E sokféleség nemcsak önmagában figyelemre méltó, és nem is csak azért, mert izgalmas nyomon követni a pálya alakulásának, a szerzői kísérletezésnek az útjait,2 hanem mert Tompa alkotásai is azt közvetítik, mint minden nagy mű, hogy a dolgok jóval bonyolultabbak, komplikáltabbak annál, ahogy a felszínen mutatkoznak. S mindennek ábrázolására legkivált a regény műfaja képes. Ezért a szerző művei iránti elköteleződésemet Kundera A regény művészete című írásában tett hangzatos megállapításával is illusztrálhatom: „egy regény egyetlen létjogosultsága az, hogy olyat mond, amit egyedül a regény tud elmondani.” Munkám vállalása tehát nem más, mint ezt a létjogosultságot tetten érni Tompa köteteiben, s értelmezéseimben megmutatni azt, amit egyedül csak az ő regényei tudnak elmondani. A még javában alakuló életműről szóló monográfia arra is lehetőséget ad, hogy a kortárs kritika „felszentelő” gesztussal megajánlott értékelését, „Tompa Andrea igazi regényíró,”3 az irodalomtörténet mércéjével tegyem próbára.

Kontextusok, recepció

A szerzőnek tizenhárom év alatt öt nagyregénye jelent meg. Ez a teljesítmény még inkább elismerésre méltó, ha tudjuk, hogy Tompa a szépirodalom színterén rögtön regénnyel állt elő harminckilenc évesen, bár a szerző ekkor már ismert szereplője volt a színháztudománynak és a kortárs színikritikának. Bizonyára ez is fokozhatta a debütáló regény iránti érdeklődést, mindenesetre tény, hogy már a 2010-ben megjelent A hóhér háza is jelentős figyelmet kapott, s Tompa azonnal bevonódott a kortárs próza egyik meghatározó erőterébe, a rendszerváltást, romániai forradalmat megjelenítő alkotók és művek közegébe. A szerzővel készített interjúkból azóta kiderült, hogy a szépíró viszonylag későinek nevezhető indulását hosszas – óvatos, bizonytalan – készülődés előzte meg.4 A pálya folytatásaként Tompa egymástól tematikusan és poétikailag meglehetősen eltérő műveket alkotott, más-más gondolati téttel, ám minden egyes regénye rendkívül részletgazdag kontextusokkal, elbeszélésvilágokkal, kidolgozott karakterekkel, nyelvvel, szerkezeti, motivikus komplexitással rendelkezik.

Úgy tűnik, Tompa Andrea minden egyes kötetével saját írói programja újabb dimenzióját jelenítette meg, és a recepció is fokozódó érdeklődéssel és részletező elemzésekkel vetette vizsgálat alá a regényeket. Azon túl, hogy művei a kortárs irodalom értékes darabjaivá váltak, olvasótábora is egyre nőtt, jelenleg az egyik legnépszerűbb, legolvasottabb kortárs magyar írónak számít. Az eddig öt kötetet számláló életmű már most többféleképpen illeszkedik a jelenlegi prózatendenciákhoz, a művek önmagukban és egymással összevetve, illetve a kortárs irodalom közegében is számos értelmezési, elemzési szempontot kínálnak, s az oeuvre már e regényekkel is jelentősnek bizonyul. Tompa műveinek ez a sokrétűsége, tematikus, gondolati, műfaji, narrációs, nyelvi gazdagsága, illetve a magyar prózával való sokrétű kapcsolódása hívta elő a monográfia megírásának gondolatát, még annak tudatában is, hogy nyitott, alakuló életműről van szó. E könyvben nem is lesz szó másról, csak az öt regényről, hiszen már maga a műfaj is felkínálja egy jól megközelíthető egység kikanyarítását. Az értelmezési tér efféle körülhatárolása azért sem tűnik túlságosan nehéznek, mert Tompa szépírói tevékenysége a Budapest Nagyregény vállalkozás Újpest-fejezetét, valamint az ÉS-ben közölt tárcasorozatát5 leszámítva e regényekre korlátozódik, a szépírói igénnyel megírt művészeti, gondolati, közéleti esszék – fikció hiányában – nem képezik vizsgálódásom tárgyát, továbbá a szerző színháztudományos és színikritikus tevékenységének számbavétele és értékelése sem kívánkozik ebbe a monográfiába.

Miközben a szerző művei kétségkívül szuverén hanggal, regényvilággal, szerkezeti és narrációs megoldásokkal rendelkeznek, s műről műre invenciózus változtatások, újítások, kísérletezések figyelhetők meg, mégis többféle módon kapcsolódnak az utóbbi évtizedek prózatendenciáihoz. S e szempontból különösen szerencsés volt Tompa debütálása, hiszen első regénye, A hóhér háza (2010)6 olyan irodalmi közegbe érkezett, a Ceaușescu-diktatúra évtizedeit, a romániai forradalmat és rendszerváltást ábrázoló művek sorába, amely formátuma és jelentősége miatt rögtön lehetővé és kívánatossá is tette a regény integrálását. A „rendszerváltó” irodalom kanonizálását és jól körülhatárolható tematikus, egységes prózapoétikai jegyeket mutató, nemegyszer generációs csoportként való leírását a romániai magyar irodalmárok, többek közt Bányai Éva, Balázs Imre József7 kezdték meg. A rendszerváltást követő évek, évtizedek irodalmi teljesítményének értékelése mindmáig kitüntetett figyelmet kap a recepcióban.8 E kontextusban A hóhér háza is a Bodor-szövegek által megnyitott, határokat felszámoló prózapoétikai tér, a Bányai Éva által „posztbodoriánusnak” tételezett próza vonulatába illeszthető,9 s olyan művek sorába csatlakozik, mint Dragomán György A fehér király (2005), majd Máglya (2014), Demény Péter Visszaforgatás (2006), Józsa Márta Amíg a nagymami megkerül (2007), Vida Gábor A nem szabad és nem királyi (2007), Máté Angi Mamó (2009), Láng Zsolt Bestiarium Transylvaniae IV. – A föld állatai (2011), Papp Sándor Zsigmond Semmi kis életek (2011), Bodor Ádám Verhovina madarai (2011), Szabó Róbert Csaba Temetés este tízkor (2011) és Alakváltók (2016) című munkái.10 A tágabb csoport közös vonásait az átmenetiség, a korszakot megjelenítő erős referencialitás és nem egy esetben az önéletrajziság képezi, emellett nem ritka a gyerek-, kamaszelbeszélő perspektívájából történő ábrázolás. Ez utóbbi összefügg azzal is, hogy e kontextuson belül egy „tágabban értett generációs projekt” is kirajzolódik, „amelyik a rendszerváltozás előtti világ megragadásával kísérletezik, filmben és könyvben egyaránt. A hatvanas évek végén, hetvenes évek elején születetteknek ebben jelentős szerep jutott. A hangnem, amely megközelíthetővé, megszólaltathatóvá teszi az »aranykor« történeteit, távolról sem egységes –, olykor minimalista, máskor szövegközi utalásokkal átszőtt, néha ironikusan távolságtartó, máskor köznapian direkt vagy akár sokkoló. Nem egynemű szövegegyüttesről vagy képi reprezentációról van tehát szó, azonban jellegadó módon ismétlődik a generáció munkáiban az alulnézet perspektívája.”11 Az 1989-es események generációs megjelenítésében nagy szerepet kap a saját, önkifejező nyelv megtalálása, amely alkalmas a közelmúlt többnyelvű, (nyelvileg is) többrétegű valóságának megjelenítésére.12 Emellett ez a korántsem egyetlen generációhoz tartozó próza nemcsak a diktatúra és rendszerváltás időszakának az ábrázolása miatt vonható közös ernyő alá, hanem mert a művek jó része kapcsolódik Kolozsvárhoz, Marosvásárhelyhez, illetve a romániai magyarság, Erdély történelméhez, bár a tágabb történelmi perspektíva, a történelmi regény műfaji transzformációi már nem tartoznak szorosan a közelebbi múlt, a Jan Assmann által három generáció emlékezetét, nagyjából nyolcvan évnyi távlatot belátni képes kommunikációs (nemzedéki) emlékezet múltszemléletéhez és megjelenítéséhez.13

Tompa három regénye, A hóhér háza, az Omerta és a Sokszor nem halunk meg a kommunikációs emlékezetnek e távlatán belül marad, s talán Trianon sorsfordító és máig eleven sérelme miatt a Fejtől s lábtól is ide sorolható. Ezek a művek a 20. század egy-egy meghatározó történelmi eseményét, fordulópontját helyezik fókuszba, s az ezeket megelőlegező, előkészítő társadalmi, ideológiai, mentalitás és életvitelbeli folyamatokat és/vagy e fordulópontok hatásait, következményeit ábrázolják. A múlt fájó pontjaival, vészkorszakaival, kollektív traumákkal szembenéző regények a kortárs irodalom emlékezeti, múltfeldolgozó prózájával tartanak rokonságot, amelyet újrealista prózaként is szokás jellemezni az ezredforduló után. Tompa korszakokat, viszonyrendszereket gazdagon megjelenítő, a cselekményt, helyszíneket, szereplőket dokumentarista háttérkutatások alapján kidolgozó regényeit mindenképpen indokolt e „valóságreprezentáló” kontextushoz sorolni és e szempontból is vizsgálni, noha az újrealizmus fogalma meglehetősen képlékeny. Zoltán Gábor, Oravecz Imre, Závada Pál regényei vagy Tóth Krisztina Akvárium című műve említhetők ebben a vonatkozásban, illetve Spiró György, Nádas Péter művei is újrakontextualizálhatók e fogalom felől.

A hóhér háza és a Haza a mai magyar próza egy erőteljesnek nevezhető vonulatához is hozzátartozik. A (vállaltan) önéletrajzi, autoreferenciális, az író alakját és alkotói tevékenységét különféle formákba fogó szövegek már a prózafordulattól kezdve máig szép számban jelen vannak, mind az énelbeszélések hagyományosabb – vallomás, memoár, napló – műfajaiban (Nádas: Világló részletek, 2017; Esterházy: Hasnyálmirigynapló, 2021; Bereményi: Magyar Copperfield, 2020; Györe Balázs több műve), mind a „fikciósított” és gyakorta metafikciós eljárásokat is működtető regényekben, elbeszélésekben (Lengyel: Cseréptörés, Macskakő, Esterházy: Termelési-regény, Kertész: A kudarc). Az irodalom szemlélet- és ábrázolásmódjának változásaival párhuzamosan az autoreferenciális művek az ezredforduló után az autofikció tág fogalmi ernyője alá vonva is vizsgálhatók, messze kérdésessé téve az önéletrajzi regény és az autofikció (Láng: Bolyai, 2019; Bartók Imre: Jerikó épül, 2018; Lovak a folyóban, 2021) közti határokat. A magyar próza átalakulásának időszakában, az 1970-es évek második felében és az 1980-as években írt önéletrajzi karakterű művek gyakran a saját és a családtörténet felfejtésére, a közelmúlt ábrázolására vállalkoznak, nemegyszer nyomozás formájában, a hivatalos, hamisított nagytörténelem narratívájával szemben a maguk vállaltan szubjektív nézőpontú „kistörténelmét” írják meg, a világban és a család történetében keletkező töréseket feltárva beszélik el felnövekvéstörténetüket, identitásuk alakulását, szellemi eszmélkedésük és/vagy íróvá, alkotóvá válásuk történetét, és jellemző, hogy a gyerek-, kamasz- vagy fiatalkor elbeszélését állítják a centrumukba.14 Így az önéletrajzi, autofikciós művek gyakorta a fejlődés-, családregény, vagy ezeken belül az apa-, anyaregény, művészregény műfaji kategóriái felől is megközelíthetőek. Tompa Andrea A hóhér háza című regénye (a romániai forradalmat, rendszerváltást gyereknézőpontból láttató vagy a gyerek- és kamaszkort ábrázoló művek csoportja mellett) tehát jól illeszkedik e hosszú irodalom- és hatástörténeti vonulatba is.15

A Haza író szereplőjével más módon kapcsolódik az autofikció kortárs tendenciájához: a személyes és alkotói identitás, a migráció kérdéseit, valamint a kétezres évek globális és társadalmi jelenségeit előtérbe helyező mű a már említett Bolyai mellett Kun Árpád két legutóbbi regényével (Megint hazavárunk, 2016; Takarító férfi, 2022), illetve az autofikció műfaj – Tompánál szolid – szubverziója, a szerkezet, narráció és elbeszélésmód pluralitása, hibrid jellege révén Bartók Imre regényeivel is rokonítható.

A kortárs irodalom tágabb kontextusait általában jellemzi a határok felszámolása, a műfajok és elbeszélésformák keverése, valamint a beszédmódokat elbizonytalanító narrációs megoldások. Tompa Andrea egyes regényeire szintén jellemző a műfajok keveredése, több műfaji kód együttélése, az autofikciót eleve meghatározó kettősség, az elbeszélés formájának (írott vagy mondott) elbizonytalanítása, elsősorban a Fejtől s lábtól-ban, a dokumentumok szövegszerű vagy háttérben hagyott használata szinte minden regényben. A tudományos regiszter megszólaltatása, az élőbeszéd (tradicionális) formáinak, szólamainak megidézése vagy a Fejtől s lábtól nyelvi konstrukciója a hibridizáció jelenségét, jelenségkörét is bevonja a Tompa-regények – különösen a Fejtől s lábtól, Omerta, Haza – értelmezésébe.

Már az irodalmi kontextusok felvázolásából is kiderül, hogy az eddigi életmű sokrétű, bonyolult szerkezetű, számos szempontból megközelíthető, többféle értelmezési lehetőségnek engedelmeskedő regényekből áll, s a művek eddigi recepciója is invenciózusan veti fel a tematikus, műfaji, narratológiai, nyelvi és gondolati-morális kérdéseket. A szerző első két regénye (A hóhér háza; Fejtől s lábtól) a Kalligram Kiadónál jelent meg, a további köteteket a Jelenkor Kiadó adta ki, jelenleg is e műhely gondozza Tompa Andrea életművét.

A hóhér háza (2010), amelynek első kiadása még Történetek az aranykorból alcímmel jelent meg, tehát olyan szépirodalmi szövegtérbe érkezett, amelyhez tematikusan tökéletesen illeszkedett, s ez eredményezte azt is, ahogy már fentebb elhangzott, hogy szinte azonnal, mondhatni fenntartások nélkül integrálódott a kortárs magyar irodalomba. A mű erejét, fajsúlyát érzékeltetheti, hogy bár már több szerző is ábrázolta kamasz nézőpontból a diktatúrát (Dragomán György: A fehér király, 2005; Józsa Márta: Amíg a nagymami megkerül, 2007), Tompa Andrea prózája mégsem ezek utánérzésének bizonyult, noha az új mű kontextualizálásakor evidensen vetődtek fel e párhuzamok. De a kritikusi figyelem ennél távolabbi rokonságokat is regisztrált, a román szerző, Gabriela Adameşteanu Az elveszett délelőtt című 1983-as regényét is párhuzamként említették,16 amely szintén a Ceauşescu-éra közegét, hangulatát ábrázolja egyfajta alulnézetből, de ennél sokkal többször bukkan fel a recepcióban Cristian Mungiu hat rövidfilmből álló, Emlékek az Aranykorból17 című sorozata 2009-ből.

A korabeli befogadás a könnyen azonosítható vagy akár konkrétan megnevezett helyszínek, intézmények, személyek miatt a művet kolozsvári kulcsregényként, továbbá család-, apa- és fejlődésregényként is olvasták, felfigyelve az életrajzi vonatkozásokra is, de novellafüzérként is értelmezték. A bíráló hangok leggyakrabban a szerkezet töredezettségét, szétesettségét, a regényszerűség hiányát, a fejezetnyi mondatok megterheltségét említették, illetve az apa levelének szövegbe illesztését nem tartották elég szervesnek. A számos méltatás mellett a legtöbb kétely a román-magyar kevert nyelv használata kapcsán merült fel, ám ezt az eljárást mások pozitívan értékelték és jelentéssel ruházták fel, kiemelve a dokumentarizmus, a korszak muzealizációjának jelentőségét is (a diktatúra tipikus kifejezéseivel, a nyelvi roncsolással, a kevert nyelvi megoldásokkal). Érdekes módon A hóhér háza megjelenésekor gyakran merült fel az a gondolat is, hogy a művet csak a romániai magyarság, a „hóhér” diktatúráját, a románosított közeget megtapasztalt olvasók érthetik meg igazán, megengedőbb hangok inkább csak a magyarországi és romániai közeg másként olvasására, másként értésére hívták fel a figyelmet. De kétségkívül konszenzus mutatkozott egyrészt abban, hogy Tompa első regénye a közelmúlt időszakát, a hatalom nyomását és a diktatúra hétköznapjait érzékletesen, pontosan jelenítette meg, műve a múlttal való szembenézés, a kommunikatív emlékezet fontos darabja egy családtörténet előterében, másrészt abban is, hogy e művével a szerző magasra tette a lécet.18

A Fejtől s lábtól. Kettő orvos Erdélyben (2013)19 megjelenésekor úgy tűnt, hogy Tompa második regényével emelni tudta a tétet. A 20. század első harmadát megjelenítő, két énelbeszélő hangján megszólaló regény fogadtatása még elevenebb, felfokozottabb volt, mint az első köteté, a recepció a mű több tartalmi, stiláris elemét, nyelvi, poétikai megoldását is részletes elemzések, viták tárgyává tette, a méltatásoknak, bírálatoknak, tanulmányszerű értelmezéseknek a játéktere kiszélesedett. A recepció szinte egyöntetűen kiemelte a mű komplexitását, a testábrázolás, a testpoétika szerepét, az ismeretek és az élet számos területére kiterjedő részletgazdagságát. Különösen a korabeli Kolozsvár ábrázolása, valamint a század eleji orvostudomány, az emancipatorikus társadalmi folyamatok, a fürdőkultúra megjelenítése kapott sok elismerést. Általában pozitívan értékelték a regény dokumentarista információgazdagságát is, ám az ismeretek túlburjánzását, öncélúságát, feleslegességét szóvá tevő vélekedések is akadtak. A regény történelemszemléletét, Trianon és a békediktátumot követő „T-szindróma” kényes kérdéseinek kezelését azonban szinte egyöntetűen méltatta a kritika, s épp az első világháború és az azt követő időszak, az országrész elcsatolását követő kollektív letargia ábrázolásának érzékenységében látták (és látják) a mű jelentőségét. Érdemes ennek kapcsán Onder Csaba összegzését idézni: „Tompa Andrea regénye rendelkezik a történelmi tudat formálásának erejével. Ha valamit igazán tudni kell, tudni lehet a Trianon előtti Erdély mindennapjainak világról, az ebből a regényből megtudható (és ebben a világban, amelyet a két fiatal orvos adta perspektíva »korlátoz« csupán, csaknem minden érdemleges benne van). Tehát innét is érdemes megtudni azt, ami egykor Kolozsváron volt. És van egy olyan érzésem, hogy ez a tudás kissé más, mint amelyet közkeletűen, sztereotípiáktól gátolva nyilvántartunk.”20

A történelmet szubjektív nézőpontokból láttató, az igazságot árnyaló, relativizáló szemlélet azonban épp az elbeszélésmód kérdéseit tette reflexió, vita tárgyává. A mű egyik leggyakrabban tárgyalt eleme a két énelbeszélő megalkotottsága, de ezen belül is az a kérdés, hogy a két fiatal orvostanhallgató milyen időbeli távlatból, s milyen módon szólal meg, s ezt miként – jól, rosszul – oldja meg a regény zárlata, mennyiben rendezi el, teszi zárójelbe vagy érvényteleníti lényegében a műegész addigi elbeszélésmódját? A fő kérdés tehát az, hogy a szereplők által mondott élőbeszédet vagy pedig írott szöveget, naplót, memoárt olvasunk-e, s hogy az elbeszélés az események jelenében vagy utólagosan történik-e? Ezek valóban olyan lényegi kérdései a Fejtől s lábtól-nak, amelyek részletes értelmezést igényelnek, s az eddigi recepció sem kizárólag értékelő gesztusokkal, hanem komoly mérlegeléssel, elemző módon tárgyalta e dilemmákat. Az énelbeszélés a naplóregény, a memoár műfaji kódjait mozgósította, de ezek mellett a nevelődési regény, beavat(ód)ástörténet meghatározások is felmerültek, sőt a Trianon-regény tematikus megjelöléssel is gyakran illették a könyvet. A művet bíráló kritikák másik része a regény nyelvezetével kapcsolatos fenntartásait artikulálta, a regény nyelvezetét próbálták nyelvjárások, a regionális nyelv, a századelő kolozsvári köznyelvének imitációjaként vagy ezek keverésének értelmezni, s többen nem tudtak elmozdulni a nyelv szociokulturális referencialitásától egy konstruáltabb, poétikailag megalkotott prózanyelv tételezése felé. A nyelvvel kapcsolatban reflexiót kapott a férfi és női elbeszélő hangjának, nyelvezetének elkülöníthetetlensége, a kevert nyelvhasználat elhibázottsága, illetve a regénynyelv „kisdég” stiláris túlburjánzása. A nyelvi megalkotottsághoz pozitívan viszonyulók viszont több alkalommal is Rakovszky Zsuzsa A kígyó árnyéka című művének gazdagon formált lírai prózanyelvével állították párhuzamba a Fejtől s lábtól nyelvezetét. A két orvos egymásra találása, a happy ending – valóban az vagy csak korlátozottan – értelmezése szintén megosztotta a befogadókat.

A Fejtől s lábtól megjelenése tehát szerteágazó diskurzusokat nyitott meg a recepcióban, szerzője pedig egyre ismertebbé vált a magyarországi olvasók körében is, a mű népszerűségét olvasottsága, szakmai elismerését pedig az jelzi, hogy 2014-ben Artisjus Irodalmi díjban részesült.21

Négy évvel később az Omerta. Hallgatások könyve (2017)22 című munkájában Tompa ismét újabb regényszerkezettel, másféle nézőponttal és ehhez mért szereplőgárdával jelentkezett. Az „alsó” perspektívából ábrázolt korszak, az 1950-es és az ’60-as évek első fele, Gheorghiu-Dej kommunista uralmának kiépülése, az előző regényekhez képest ismét más történelmi, társadalmi, ideológiai kérdések textualizálását tette lehetővé. A recepció e mű megjelenésével „avatta” „Kolozsvár írójává” Tompa Andreát, felfigyelve arra, hogy a szerző már három nagyregényében is Kolozsvár és régiójának egy-egy történelmi fordulópontját és a hozzá kapcsolódó időszakot választotta ábrázolása tárgyául. Szintén ekkor merült fel az életmű addigi darabjait összegző „Kolozsvár-trilógia” ötlete is Keresztesi József Omertáról szóló írásában,23 ám a kritikus némi gondolatkísérlet után maga veti el saját ötletét, pontosabban annak komolyan veendő relevanciáját.24 A „Kolozsvár-regények” címkéje azonban azért is bizonyul fontosnak már ekkor, mert a szerző következő regénye, a Haza, Kolozsvár (Románia és a román nyelv) kitakarásával nemcsak az eddigi életmű múltábrázolásának inverzét hajtja végre, hanem indirekt módon a szerzőhöz és életművéhez társított kolozsváriság és a „Kolozsvár-regény” megjelölés kérdését is megbonyolítja.

Az Omerta befogadása azonban ennél jóval több kontextust mozgósított, s talán e mű megítélése volt a legváltozatosabb. A kortárs irodalmi tendenciák (szegénységirodalom, a társadalom szélén élőknek hangot adó szöveg) miatt a recepció igen érzékenyen reagált a periféria megszólaltatására, többnyire elismeréssel illette a társadalom pereméről megszólaló női elbeszélőket. A mű Kali, Annuska és Eleonóra személyes története felől láttatja a romániai történelmet, az 50-es évekbeli Kolozsvár politikai, ideológiai átfejlését, a kollektivizálás, városátépítés folyamatait és a társadalomra, „hagyományos” életvitelre gyakorolt hatásait. A negyedik elbeszélő karakterét és megszólalását jóval több bírálat érte, mint a nyelvileg erősnek, szenvedélyesnek tartott női szólamokat. A méltatók Vilmos (Palocsay Rudolf rózsanemesítő nyomán megalkotott) alakjának részletességét és szakmai hitelességét értékelték, és többen is feltárták a regény alapjául szolgáló dokumentumokat, írásos előzményeket,25 ám a bírálatok között a rózsanemesítő könyvének információs túlterheltsége, túlírtsága hangzott el. Emellett a Vilmos karakterére bízott narrátori feladat, a korabeli kulturális, politikai viszonyok, események bemutatása sem nyerte el a kritika tetszését minden esetben, mivel szerintük ez nem fér össze a szereplő kompetenciájával, beszédhelyzetével, s ennek kapcsán Vilmos nyelvezete, beszédmódja is többek számára problematikusnak tűnt. Mindezek mellett, nem feltétlenül kritikai éllel, Vilmos jelleme, hatalommal kötött kompromisszuma, kollaboráns mivolta, az ideológiai szólamok nyelvi elsajátítása is az értelmezések tárgyát képezte.

Továbbá épp Vilmos könyvének terjedelme váltotta ki a legtöbb fenntartást, a regény aránybillentő szerkezete, s ennek változó megítélése képezte a kritikai diskurzus másik eleven vonulatát. A női szólamokhoz képest háromszoros terjedelmű könyv (és többek szerint ennek túlbeszéltsége), valamint a nő-férfi arányoknak, a könyvek sorrendjének, időbeli elcsúsztatottságának kérdései, valamint az utolsó rész, Eleonóra könyvének a szerepe, szükségessége ugyancsak e diskurzusok részét képezték. E szerkezeti, narratológiai szempontok egyúttal a szereplők viszonyrendszerének feltérképezését is érintették. Mindezen kritikai fenntartásokkal együtt is a regény 2018-ban elnyerte a Libri Irodalmi Díjat, illetve felkerült az AEGON Művészeti Díj tízes listájára is.

A recepció részletesen tárgyalta a regény rózsa- és a hallgatásmotívumát is. A botanika, a rózsanemesítés a rózsa több évezredes irodalmi konnotációival együtt (is) különleges témaként tűnik fel a regényben, a növényekkel végzett munka és a rózsa mint világegészt értelmező motívum teljesedik ki a megszállott férfi elbeszélésében, ezért a rózsatermesztést művészmetaforaként, alkotói kiteljesedésként, esztétikai programként értelmezte több irodalmár. S Vilmos története kapcsán merült fel a karrierregény műfaji kategóriája is, amely természetesen a mű egészére nem érvényesíthető, ám érdekes módon a korábbi művekkel ellentétben az Omerta műfaji orientációjára jóval kevesebb javaslat érkezett. A szokatlan cím és az alcím felkínálta hallgatások műbeli jelentésének magyarázata viszont az interpretációk szinte kötelező elemévé vált.26

A 2020-ban megjelent Haza27 a korábbiakhoz képest más anyagból készült, másfajta regényvilágot épített fel, s ez váratlanul érte a Tompa-olvasókat. Pedig a kortárs közegben játszódó mű inverz és látens módon számtalan szállal kapcsolódik a szerző szülőhazájához, Kolozsvárhoz, valamint a régió országaiban lezajlott rendszerváltáshoz és az azt követő évtizedekhez. A recepció meglepettségét és nemegyszer értetlenségét nem is csak a referenciáktól eloldott, sőt ezek szándékos elhallgatásával, kitakarásával elvontabbá – filozofikusabbá, parabolikussá, példázatszerűvé – formált cselekményvezetés okozta, hanem az egységes történet elmaradása, az apróbb, múlt- és jelenbeli történetekből, emlékekből, elmélkedésekből, kitérőkből álló narráció, tehát a regény felnyíló szerkezete, a különböző hangok, nézőpontok, eltérő életutak panorámája és ütköztetése. A meglátásom szerint kísérletező, alkotói értelemben is új utakat kereső regény szerkezetét, narrációját, megoldásait összességében kiforratlannak tartották. Ezekhez kapcsolódóan a kritika sokszor problémásnak érezte a regény név nélküli, allegorikus jelöltségű és névvel felruházott alakjainak kettősségét (például Fiú, Festő, író versus Ágó, Csabi, Edina stb.), az idegenség, haza, hazaszeretet, otthon-otthontalanság, emigráció, nosztalgia stb. fogalmainak explicit fejtegetését, az „aforizmatikus közhelyeket”, az esszészerű kitérőket, a körbejáró, visszatérő, esetekkel, beszélgetésekkel megtámogatott töprengéseket, a mű kevertnyelvűsége ezúttal sem aratott osztatlan sikert, elfogadást, s a nyelvek keveredésének, az idegen nyelvek használatának értékelése mellett a regény egészének nyelvezete, a korábbiakhoz viszonyítva jóval letisztultabb, szikárabb prózanyelv kevesebb figyelmet kapott. Bírálatként a szentenciózusság, didaktikusság is elhangzott a Hazával kapcsolatban. Szintén problémát okozott bizonyos megnevezések elkerülése, Budapest, Kolozsvár, Románia és a román nyelv elhallgatása, miközben a szereplők bejárják a világ egészét, s az elbeszélő minden más helyszínt akkurátusan megnevez. Többen úgy vélték, a cselekmény, az utalások és a szerzőről tudott ismeretek egyébként is nyilvánvalóvá teszik mindazt, amit a könyv elhallgatni igyekezett.

A Haza méltatói elsősorban a regény tágasságát értékelték, ami egyaránt vonatkozhatott a konkrét térbeli mozgásokra, utazásokra, a magyar-román közegtől és a közép-európai történelemtől távolabb lépő cselekményre, a mű távlatos nézőpontjára, a globális jelenségekre, általános viszonyokra nyitott szemléletére, értékrelativizmusára, világirodalmi kontextusára, de akár a narráció szabadságára, nyitottságára is, s talán ezekhez sorolható az elbeszélő „áttetsző” tudata, a dolgokhoz közelítő-távolító mozgása is. A műfaji meghatározások is ehhez mérten tágasnak bizonyultak, a legtöbben az utazástematika felől közelítettek, a konkrét és a belső, a múlt felé vezető („via negativa”) utak komplexitását és jelentőségét elemezve, így az utazó-, utaztató, illetve az utaztató kalandregény fogalma merült fel leggyakrabban, de emellett az esszé-, tézisregény, valamint az identitás- és metaregény megjelölések is előkerültek, továbbá a mű műfaji, regiszterbeli, nyelvi hibriditását is kiemelték. A tematikus közelítések az utazás-motívumban az útkeresés, bolyongás, hazakeresés, hazatalálás, életút jelentéseket mozgósították, és ennek kapcsán a cím poliszémiája, a haza mint otthon, szülőföld és a hazatérés irányultsága, a hová kérdésre adható válasz kettősségére is reflektált a kritika. A különböző életutak felmutatására, az identitáskérdések felszínre emelésére, a fő karakter számvetésére pedig az osztálytalálkozó – kortárs magyar irodalomban többször játékba hozott – eseménye mutatkozik alkalmasnak, amely többek szerint – mégiscsak – a mű szervezőereje, centrális magja, s ennek megjelenítését többnyire pozitívan értékelték. De a recepció – a mű egészét, koncepcióját értékelő vagy éppen elmarasztaló gesztusok mellett – szívesen emelt ki remekbe szabott jeleneteket, karaktereket, jól megírt hangulatokat is a műből.28

A Sokszor nem halunk meg (2023)29 megjelenése óta eltelt rövid idő miatt a kortárs (kritikai) befogadás még nem tekinthető véglegesen lezártnak. Tompa Andrea a Haza tematikusan és elbeszéléstechnikailag is kitérőnek bizonyuló műve után ismét a korábbi regényei nyomvonalát folytatta, Kolozsvár történetéből írt meg egy eddig fel nem dolgozott fejezetet, folytatta tehát a múlttal való konok szembenézést a Kolozsvár és a régió – magyarországitól némileg eltérő – holokausztját feldolgozó regényében. A mű fogadtatása szinte egyöntetűen elismerő, többen a szerző eddigi legjobb regényének tartják. Sikerét nemcsak a nehéz, ám az irodalomban már sokszor megjelenített téma körültekintő és egyedi ábrázolásának köszönheti, hanem hozzájárul ehhez a lineáris, jól követhető cselekmény, az egy főszereplőre koncentráló, az ő életét több évtizeden át végigkísérő, külső elbeszélő által egy (fix) nézőpontból közvetített történet is. A korábbi regényekhez képest a szerző újítása épp ez utóbbi jegyekben ragadható meg: a harmadik személyű, objektív, kameratekintetű elbeszélőben, a lineáris, de mégis éveket átugró, az ellipszisekkel, kihagyásokkal együtt is kiteljesedő élettörténetben, a realista ábrázolásban és a korábbiakhoz képest szikárabb stílusban. Szerzői kockázatvállalásként érthető, hogy Tompa Andrea a színház, színházesztétika területét választotta a történet tartópilléréül, és színésznő főszereplője által belülről láttatja a színház világát. Kockázatos döntés, mivel a szerző polgári tevékenységét, jól ismert és aktívan művelt színikritikusi gyakorlatát, színháztudományi ismereteit mozgósította a mű megírásakor. A kritika többnyire pozitívan értékelte ezt a vállalkozást, a külső tudás ezúttal inkább magabiztos történetvezetést és a gondolati, morális felvetések hiteles művészi transzformációját eredményezte, mintsem az ismeretek fitogtatását, a szöveg színházjeleneteinek túlírását, túlmozgatását. A legtöbb kritikai reflexió mégis – eltérő előjellel – a színházi munka, a színház, a darabelemzések szerepeltetését és mennyiségét illette. A színészet eszköz a regényben, ami elvezet(het) az identitáshoz, és a recepció is az identitás kérdéseit, sérülését, a holokauszt utáni élet egyéni és társadalmi lehetőségeit, a hatalom viszonyulását, a zsidó sors kérdését vizsgálta a művel kapcsolatban. A műfaji besorolások is e felvetések nyomán váltakoznak: a művet kézenfekvően olvasták holokausztregényként, de a nevelés-nevelődés, identitás- és hiányregény megjelölés is többször megfogalmazódott, továbbá a női sors(ok) miatt a nőregény megnevezés is felmerült. A főszereplő alakja, kapcsolatai, világhoz való viszonyai ezúttal is felszínre hozta a test, testiség megjelenítésének tárgyalását.

A halál, a halott test kétségtelenül a regény egyik jelentős témája, s ezt hozza játékba a mű címe is, amelynek értelmezései is értelemszerűen erre irányultak. A Salamon Ernő zsidó származású, munkaszolgálat során agyonlőtt költő naplójából származó részlet („Sokszor nem halunk meg. Én otthon akarok meghalni.”)30 a mű címévé emelve alapvetően két jelentést mozgósított: sokszor nem halunk meg, csak egyszer, tehát egy életünk és egy halálunk van; ám az értelmezők körében erősebbnek bizonyult az a jelentés, hogy sokszor nem halunk meg (akkor), amikor meghalhatnánk, amikor azt hisszük, elérkezett a biztos vég, túlélünk és folytatjuk vagy folytatni kényszerülünk az életet.31

A szerző külföldi recepciója is figyelemreméltó: A hóhér háza lengyelül (2016) és angolul (2021) is megjelent, a Ceaușescu-diktatúrát ábrázoló regény a külföldi olvasók érdeklődését is felkeltette. Tizenöt évvel első megjelenése után, 2025-ben románul is napvilágot látott.32 Az Omertának 2022-ben jelent meg német fordítása Terézia Mora átültetésében,33 és a regény a német Internationaler Literaturpreis (Nemzetközi Irodalmi Díj) hatcímes shortlistjére is felkerült. Épp e sorok írásakor (2025) látott napvilágot az Omerta angol nyelvű fordítása is, A hóhér házához hasonlóan a Seagull Books kiadásában és Bernard Adams fordításában.34 A Haza szintén angol nyelven jelent meg 2024-ben, fordítója Jozefina Komporaly a PEN Translates díját (2023) nyerte el a kötet fordításáért.35

A Tompa-regények recepciójának nyomán felrajzolhatók az eddigi életmű csomópontjai, a művek keletkezésének, az írói pálya alakulásának íve. A szövegek körül megképződő erővonalak és az egyes kötetekhez kapcsolódó kritikák összességben érzékeltetni tudják ennek az írói világnak a jelentőségét, változatosságát, illetve sejtetni tudják a különböző textúrájú, témájú művek közötti összefüggéseket, mélyebb kapcsolódásokat is. Monográfiámban nem célom a kritikai attitűd működtetése, nem értékelni szeretném a műveket, mivel ezt a recepció, adott esetben magam is, megtette már, hanem vizsgálni az egyes regények lényegi kérdéseit, továbbá egységesen meghatározható szempontok alapján tanulmányozni a szerző eddigi életművét.

Értelmezési keret – elméletek, koncepció, megfontolások

Tompa Andrea regényei határhelyzetekben játszódnak, határokat lépnek át. Ezek a határok egyfelől sokfélék, hiszen tér- és időbeli, történelmi, etnikai, nyelvi, kulturális dimenziókat is felnyitnak, másfelől ha a művek kérdésfeltevéseit, dilemmáit, a regényvilágok lokációját, múltszemléletét, történelemhez való viszonyát és eseményeit vizsgáljuk, hamar juthatunk arra a következtetésre, hogy ezek a határhelyzetek, határvillongások, kettősségek és átmenetek nagyon is összefüggenek és egységesen vizsgálhatók.

A szerző szövegei termékenyen közelíthetők meg a transzkulturalizmus (és -nacionalizmus) utóbbi évtizedekben megformálódó és megerősödő elméleti keretében,36 mely a kulturális határátlépés jelenségeit és folyamatait írja le. Ez a kultúratudományok és az irodalomtudomány területén is újfajta, a dichotómiák felszámolásán alapuló szemlélet eredményesen hasznosítható a korábban kisebbséginek és/vagy emigránsnak definiált irodalom értelmezésében, továbbá a másság, idegenség, nyelvváltás vagy többnyelvűség kérdéseinek vizsgálatában. A transzkulturalizmus számos, napjainkat is meghatározó tudományterületet, jelenséget, teóriát vonzott magához és tett körülhatárolhatóvá. Ezek közül itt most csak néhányat említve, a nomadizmus, hibriditás, xenizmus, a transzlokalitás, diaszpóra vagy a globalizmus, heterotópia gyakran kapcsolódik az irodalmi szövegek interpretációjához is. Németh Zoltán és Magdalena Roguska összefoglalása szerint a transzkulturalizmus fogalma és közelítésmódja azért bizonyul „megtermékenyítőnek, mert azokat a szerzőket, irodalmi alkotásokat, jelenségeket képes új keretben és újszerű nézőpontok felől értelmezni, újraértelmezni, akik és amelyek a nyelvi és kulturális határátlépések terében léteznek. Talán éppen a transzkulturalizmus fogalma látszik annak a legtágabb értelmezési keretnek, amely egyaránt magába foglalja a transznacionális irodalomtudományt, a transzkulturális irodalmat, illetve azokat az irodalmi, nyelvi, kulturális stb. áthelyeződési, határátlépési viszonyokat, amelyeket tárgyalni szeretnénk.”37 Az irodalomban nemcsak a bilingvális, nyelvváltó vagy az emigrációba kényszerített, külföldön élő alkotók és életműveik vizsgálhatók a transzkulturalizmus elméleti keretében, hanem azok az irodalmi művek is – szerzőjük pozíciójától függetlenül –, amelyek a soknyelvűség, kulturális keveredés és határhelyzetek kérdéseit, eseményeit ábrázolják. Sőt, Elisabeth Mårald tágabb meghatározása szerint a transzkulturális diskurzusok egyik előfeltétele (saját) határaink átlépése, amelyhez először fel kell ismerni az Én és a Másik különbségét. Meglátásában a transzkulturalizmust nem szükséges csupán etnikai vagy nemzeti diskurzusok vizsgálatára szűkíteni, hanem megnyitható olyan fogalompárok felé is, mint a centrum–marginalitás, jelen–múlt, írott történelem–oral history, patriarchátus–női kultúra stb.38

Valójában nem teljesen újszerű Tompa Andrea regényeit a transzkulturalizmus kontextusában tárgyalni, a szerző egyes műveit vagy műcsoportjait már Bányai Éva, Dánél Mónika és Balázs Renáta is értelmezte ebben a megközelítésben.39 A szerző prózája ugyanis több szempontból is összefüggésben áll a transzkulturalizmus szemléletével és elméleti felvetéseivel. Ennek a közelítésmódnak kiindulópontját, alapját az adja, hogy Tompa mindegyik regénye Kolozsvárhoz tapad, az öt könyvből immáron összerakható Kolozsvár és régiójának 20. századi, fordulatokban, traumákban, hatalomváltásokban, politikai-társadalmi átalakulásokban meglehetősen mozgalmas története, s ezen a területen a különböző nemzetiségek együttéléséből, a kisebbségi lét helyzeteiből, a nyelvi és kulturális diverzitásból származó sokféleség és feszültség eleven erővel hívja elő a másság, idegenség különféle tapasztalatait. De ugyanígy a transzkulturalizmus jellemzői mutatkoznak a regények témáiban is, amelyek szinte minden esetben a történelmi-társadalmi töréspontok és átmenetek korszakai köré szervezik cselekményeiket, többnyelvű, multikulturális régió színterein ábrázolják a nyelvi, kulturális kisebbségbe sodort vagy kényszerített magyar nyelvű közösség sorsát, az impériumváltásoknak és az aktuális – elnyomó – politikai rendszereknek kitett emberek életét, mindennapjait, s a történelmi, társadalmi, politikai változásokkal más-más módon és mértékben megküzdő stratégiáikat, lehetőségeiket. Ezek a tartalmi, gondolati jegyek a regények narrációjában, motivikájában, poétikai és nyelvi megoldásaiban öltenek alakot. A migráció–emigráció, a társadalmi mobilitás, a többnyelvűség, a nyelvváltás, illetve a haza elhagyásának ábrázolása kapcsán az otthon-otthontalanság és az identitás kérdései is a regények gondolati erőterében állnak. A transzkulturális jelenségek, jellegzetességek egymással összefüggő kontextusához a Tompa-regények nyelvi hibriditása társul.

A regények meghatározó háttere továbbá, hogy a szerző ebben a többnyelvű társadalomban szocializálódott, s az országváltással sem szakadt el teljes mértékben Románia társadalmi, kulturális és emlékezeti tereitől, illetve maguk a regények is ebben az évszázadok óta kulturálisan és nyelvileg diverz térben játszódnak, így értelemszerűen magukon hordozzák a 20. századnál korábbi, többnyelvű, többetnikumú társadalom és kultúra lenyomatait.40

A transzkulturalizmus, transznacionalizmus fogalomkészletével is megközelíthető művek cselekményük lokalitása és történelembe ágyazottságuk ellenére is megjelenítik azokat a globális mozgásokon, kulturális transzferen alapuló, a heterogenitást, diverzitást és hibriditást detektáló 21. századi tapasztalatokat, amelyek „alapvetően alakítják át a nemzetiről mint homogén entitásról való gondolkodást,”41 és amelyek így produktív lehetőségeket kínálnak a kelet-közép-európai geokulturális térség múltbeli eseményeinek, társadalmi, nemzetiségi kérdéseinek, többnyelvűségének meg- vagy újraértésére, hiszen a megváltoz(tat)ott politikai- és államhatárok a helyben maradt népcsoportok számára is átrendeződéseket, „mobilitást” eredményeztek.42 Tompa regényei mindig túl tudnak lépni a lokális helyzetrajzon, s mind Közép-Európa történelme, a közép-európaiság geopolitikai, kulturális közérzete, mind a 20. századi történelem sorsfordulatai vagy a globalizáció jelenségei tekintetében is érvényes, megfontolandó felvetéseket indukálnak.

A transzkulturalizmus elgondolásaira, belátásaira az egyes fejezetekben is hivatkozni fogok, és bár igyekszem elkerülni, hogy az itt bemutatott elmélet túlságosan rátelepedjen az elemzésekre, vizsgálódásaim egyes szempontjaihoz kétségkívül kiindulópontot vagy argumentációt fog nyújtani. Ezen hálózatos elmélet tágasságát kihasználva az egyes fejezetekben természetesen egyéb filozófiai, kultúratudományos vagy irodalomelméleti diskurzusok mentén is gondolkodom a művekről, ahol a tárgyalt téma igényli az elméleti megalapozottságot. Különösen az elbeszélésmódot, nyelvet, identitást, testábrázolást tárgyaló fejezetekben fontosnak tartom az elméleti keretek kirajzolását, hogy értelmezői beszédhelyzetemet, az adott elemzés szempontjait, a műértelmezések közelítésmódját meghatározzam, meglátásaimat, gondolatmenetemet teoretikusan is alátámasszam. Bízom benne, hogy e szövegrészek olvastán is megtérül az olvasók fáradozása, mivel mindennek az a célja, hogy minél érvényesebben, világosabban szóljak Tompa műveiről.

Meggyőződésem, hogy az eddigi életmű egységesen megközelíthető. Noha az egyes művek más-más korszakot jelenítenek meg, más-más téma, különböző típusú hősök köré építve cselekményüket, és ami talán még fontosabb, a történetek különböző regényszerkezetekben nyernek formát, különböző nézőpontokból, elbeszélésmódokban és egyedi prózanyelven hangzanak el. Ugyanakkor a közös jellemzők már a felszínen is megmutatkoznak: ilyen a kolozsváriság, a 20. századi múlt egyes korszakaival, történelmi csomópontjaival való szembenézés vagy több esetben a kis- vagy átlagemberek szerepeltetése és az egyéni, szubjektív nézőpontok érvényesítése, az apodiktikus igazságok helyett a vélemények, nézőpontok relativitásának érzékeltetése. Mindezeket figyelembe véve és vizsgálandó témává emelve, illetve ezekhez az előbbieknél kevésbé kézenfekvő aspektusokat társítva, a regények az egyes szempontok mentén közösen vizsgálhatók; a felszíni „csillogás”, a különbségek alatt egy sok tekintetben egységes, közös tendenciákat mutató regényvilág, életmű bontakozik ki. Ez az egységesség leginkább az elhallgatott, eddig nem reprezentált vagy problematikus múlt iránti elköteleződésben, szépirodalmi ábrázolásában, az elvont, morális kérdések, gondolati felvetések konkrétumok (történetek, szereplők, helyzetek) általi megjelenítésében, a sokszor monotematikus, de gazdag háttéranyagot mozgósító művekben, a részletesen kidolgozott, életre keltett karakterekben, a test, testiség hangsúlyozásában és a világ, a történet reprezentálásához szorosan hozzátartozó, regényről regényre egyedien megalkotott nyelvezetben foglalható össze.

A fejezetek ezért nem időrendben, a regények megjelenésének sorrendjében tárgyalják az életművet, hanem a művek mindegyikét jellemző szempontok alapján horizontális képet alkotva a regények narratológiai, prózapoétikai vagy tematikus, gondolati, motivikus vonásairól. Néhány fogalmat előrebocsátva, a test, a nyelv, a másság, a kirekesztés, az otthontalanság, az identitás kérdései vagy az idegenség- és hiánytapasztalatok stb. nemcsak zártan, egy-egy regényen belül vizsgálhatók, hanem a Tompa-életmű közös tartalmi, gondolati alapját is adják. Mindazonáltal az egyes szempontok nem ugyanakkora súllyal érvényesülnek a regényekben, így az egyes művekről írtak arányai is változnak fejezeteken belül, mivel nem kívántam az értelmezéseket Prokrusztész-ágyba kényszeríteni. A monográfia fejezetrendje reményeim szerint képes szemléletesen megmutatni a regények egymáshoz való viszonyát: a közös vonásokat és az eltéréseket, és szándékaim szerint a regények különféle kapcsolódásai, társulásai, csoportosulásai is előtűnnek. S bár az öt regényből álló korpuszt még kevéssé lehet hálózat(os)ként szemléltetni, mégis kiemelendő, hogy Tompa Andrea eddigi életműve, pályája nem fejlődésívű, sem gondolati, sem poétikai, sem regénytechnikai szempontból, hiszen már első művével teljes fegyverzetben lépett ki az irodalmi nyilvánosság elé. Az egyes munkákat külön-külön vagy szűkebb összevetésekben már sokan vizsgálták, értelmezték, ezért is lehet termékeny, gondolatébresztő vagy akár szükségszerű a regények másfajta, eddig kevéssé kinagyított metszetek szerinti vizsgálata. Célom tehát az, hogy az általam vizsgált, tárgyalt szempontok a regények közös vonásait, egységes szemléletmódját, a kapcsolódásokat és eltéréseket, az író észjárását, alkotói világát képesek legyenek meggyőzően feltárni.

A fejezetek sorrendje, felépítése írás közben is formálódott, mivel egyes általam kiemelt szempontok, vizsgálandó fogalmak közt jóval szorosabb összefüggések mutatkoztak, minthogy zártan, külön-külön fejezetben lehetett volna tárgyalni őket, így engedve az összefüggések nyomásának, bizonyos jelenségeket együtt vizsgálok, mint például az identitás, idegenség, hiányalakzatok viszonyait, kapcsolódásait. De lemondtam például a regényekben ábrázolt színház témájának önálló fejezetben tárgyalásáról, mivel a színházhoz kötődő elemzések más szempontok, fejezetrészek mellé kívánkoztak. Hasonló okok miatt a rózsa motívumát sem egy egységben vizsgálom, hanem munkám különböző pontjain. Mindezekkel együtt is számos kereszthivatkozással, utalással élek, mivel az elemzés egyes aspektusai körülhatárolhatók ugyan, de teljes mértékben mégsem választhatók el a szervesen felépülő regény- és szövegvilágoktól. A fejezetek közti utalásoknak, átjárók jelzésének a célja az önismétlések kerülése is, ám ahol a gondolatmenet úgy kívánta, nem riadtam vissza egy-egy felvetés vagy konklúzió megismétlésétől, figyelembe véve, hogy az olvasók sem feltétlenül egyben, egészében tanulmányozzák könyvemet. Mindezen koncepcionális, a monográfus döntéseit, eljárásait előrevetítő gondolatok is azt tükrözik, hogy Tompa regényei valóban nagy egységként, egységesként értelmezhetők, akárhonnan lépünk be a világukba, hasonlóságok, rokonságok, izgalmas összefüggések tárulnak fel, s sokszor, bár különböző témák, szempontok felől indulunk, hasonló konklúziókhoz érkezünk. Illetve az is kiderül, hogy sem életmű eddigi darabjai közt, sem az egyes regényeken belül nincsenek logikai, szemléletbeli, gondolati, etikai ellentmondások, pálfordulások.

E könyv nyitánya kíván lenni annak a párbeszédnek, amely erről a még alakuló életműről a kortárs irodalmi közegben folyhat (akár a kanonizálódás vonatkozásában), s amelynek aspektusai, szempontjai tetszés szerint bővíthetők.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Gondos Mária Magdolna

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 589 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Linux Libertine – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License