Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Jó kis kobold a nevem nékem E városban s messze vidéken. A mesterségem vargaság, Űzöm már hétszáz éven át. Gyümölcscipót is föltaláltam, Sok fura huncut csínyt csináltam.

Ötszáz, vagy annál is több esztendeje

A szép Lau históriája

Közel száz esztendő telt el

Mi történt a másik pár cipővel?

Micsoda nagy szerencsék Ulmban

Hogyan talált haza a jegyespár?

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eduard Mörike

A VARÁZSCIPŐ

fordította:
Honti Irma

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-045-6 EPUB
ISBN 978-963-678-046-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Das Stuttgarter Hutzelmännlein

első kiadás: 1905.
az elektronikus változat az 1959. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító John Bauer (1882 – 1918) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Jó kis kobold a nevem nékem
E városban s messze vidéken.
A mesterségem vargaság,
Űzöm már hétszáz éven át.
Gyümölcscipót is föltaláltam,
Sok fura huncut csínyt csináltam.

Ötszáz, vagy annál is több esztendeje

Vagy ötszáz, vagy annál is több esztendeje, abban az időben, amikor Eberhard, Wirtemberg grófja, vitéz harcos és dicsőséges uralkodó, a német birodalom fejeivel: Habsburgi Rudolffal és utódaival, kiváltképpen a városokkal viselt hosszú, szörnyű háborúskodása után hagyta, hogy Svábföld megnyugodjék és békében éljen, élt Stuttgartban egy vargalegény, Seppe nevezetű. A mesterét nem szerette, fölmondott hát neki, és mivel sose jutott még messzire szülővárosától, szülei, testvérei se voltak már, elhatározta, hogy vándorútra kél.

Az utolsó éjszakán, mielőtt útnak indult volna, egymagában üldögélt ébren a legényszobában (a többiek még a kocsmában vagy másutt, látogatóban voltak); tarisznyája összebogozva feküdt előtte, mellette a vándorbotja, de a csinos legény búsan hajtotta le a fejét - maga se igen tudta, miért -, az asztalon pedig a mécsesben egy nagy-nagy megolvadt csuta égett. Amint fölnézett és a koppantóért nyúlt, hogy a belet megigazítsa, hát látja, hogy üres ládáján egy idegen emberke üldögél, rövid-tömzsi, neki még az övéig sem érne. Szurtos vargakötény volt előtte, lábán papucs, haja szurokfekete, de világoskék, nyájastekintetű a szeme.

- Adjisten, Seppe! Nem ismersz? Én vagyok a Szurkos, a Körtésmanócska, a Vigasztaló. Tudom, hogy derék legény vagy, gondoskodsz más emberek lábbelijéről, de magad mégsem jársz a legjobb cipőben. Mivelhogy holnap útra kelsz, útravaló-garas helyett hoztam én neked valamit, a saját kezem munkáját: szerencsecipőt, két párat, idenézz! Egyik párat fölveszed, mindjárt holnap, a lábad után igazodik, és amíg élsz, el nem szakad. A másik párat meg vedd és tedd le menetközben az országútra, érts meg, minden lárma nélkül, ahol senki se látja! Meglehet, hogy idővel majd lábon jön eléd a szerencséd. Aztán itt van még ezenfelül egy kis torkoskodni való: gyümölcskenyér-cipócska. Amennyit levágsz belőle, annyi megint visszanő a bugyorban vagy a szekrényben, ha csak egy ujjnyit is meghagysz a pereméből. Egészen sose fogyaszd el, mert akkor vége van. Isten veled, úgy tégy mindenben, ahogy meghagytam. Még egyet: ha véletlenül a Felföldre kerülnél, Ulm felé, Blaubeuren tájára és találnál véletlenül egy ólom- koloncot, vedd magadhoz és hozd el nekem. - Seppe megígérte és illendően megköszönt mindent; az emberke pedig - hipp-hopp - eltűnt.

Most a legény csakúgy kurjongatott örömében, hol a cipót kóstolgatta, hol a két pár cipőt nézegette. Olyasféle formájuk volt, mintha ő maga csinálta volna őket, csakhogy finom, csodálatos öltésekkel voltak varrva és puha piros bőrrel bélelve. Fölvette vagy egy tucatszor, így sétált föl-alá a szobában, de egyhamar semmi különösen szerencsés dolog se akart történni vele. Ezután lefeküdt és aludt hajnalpirkadásig. Akkor úgy tűnt neki, mintha valaki rákopogna, kétszer-háromszor, jó hallhatóan, úgyhogy hirtelen fölébredt. A többiek is hallották, de mindjárt megint elaludtak. - Ez az én négy fekete lovacskám volt - gondolta és hallgatózott, de most már nem moccant semmi.

Útrakészen, felöltözve állt ott, és nagy vígan nézett le a lábaira. Azt mondta: - Versenyt futunk most már az ördöggel is! Még egy gróffal se cserélek! - Ez szép volt, jó volt, csak egy csekély kis hiba történt: az ő cipőjének a bal-párját összecserélte a másiknak a balpárjával. Hej, ha ezt valaki megmondta volna neki!

Így hát lassan leosont a lépcsőn, hogy a mesteréket fel ne keltse, mert este már elbúcsúzott tőlük, a reggeli levese helyett pedig menetközben mindjárt jókora darabot megevett a kenyérkéjéből. Ilyen finom falat még sosem volt a szájában, bár sokszor hallotta öreganyjától, hogy az egyszer fiatal korában egy szomszédasszonytól kapott egy darabkát az igaziból, és hogy ez a finomságnak a netovábbja.

Mikor kinn volt a felső kapun, vagy két-három nyíllövésnyire, hídhoz ért; itt leült, hogy szülővárosa tornyait, a grófi kastélyt, a házakat és falakat a reggeli nap fényében még egyszer megszemlélje. Aztán mielőtt útnak eredt volna, eszébe ötlött: letehetném ezt a pár cipőt ide, a híd szélére. Megtette és tovább indult. A szőlőkön túl, egy órányira, zöld erdőbe ért. Meghallja véletlenül, hogy csörög a kék szarka, a „hétfői madár” egy tölgyfán. Tréfás madár ez, onnan a neve, hogy a hét egy napján nem dolgozik, csak huncut nótákat fúj, és kényelmesen nézegeti, hogy a többi madár mint építi fészkét, mint ül a tojásain, mint eteti a fiókáit. Az övéi rendesen el is pusztulnak, ezért ritka madár. - Fogok egyet! - gondolja Seppe. - Útközben fölajánlom valami nagyúrnak. Egy különös madár néha két borjúnál is többet ér; a hepsisauiak egyszer a búcsújukat adták el egy kakukkmadárért; ha csak egy tallért kapok is érte, jó lesz az nekem. No de hogy is jutok föl? - Sohase volt jó mászó életében, de most úgy ment a dolog, mintha hatan is tolták volna fölfelé. Amint fölér, hét kis kékfejű fiókát lát a fészekben, nyújtja értük a kezét - reccs! eltörik a korhadt ág, és lenn fekszik a varga, merő csuda, hogy nem törte nyakát-lábát. - „Hát nem tudom - mondta fölkeltében és dörzsölgette a koponyáját -, hogy mit gondoljak a Szurkosbácsiról; ez nem valami biztató kezdet!”

Vigasztalásul előszedte a gyümölcskenyeret a tarisznyájából, és igazában úgy látta, hogy megint kerekre és egészre nőtt. Járás közben aztán olyan derekasan hozzálátott a cipócskához, hogy egészen rosszul lett, és úgy érezte, egész életére jóllakott vele. Sebaj! Azt tartotta: Inkább csurranjon, mint cseppenjen!

Leginkább Augsburgot vagy Regensburgot forgatta eszében, mert ezekről a városokról hallotta a legtöbb szépet. De mindenekelőtt Ulmba igyekezett.

Nagy boldogan pillantotta meg hamarosan a bempflingi magaslatról az Alb hegységet, mely mint csodálatos kék fal húzódott szeme előtt. Ilyenformán képzelte el a szép kék üveghegyeket, amelyekről gyerekkorában azt mesélték neki, hogy mögöttük vannak Sába királynőjének függőkertjei. De jól tudta, hogy ott fenn a messzeségben megint falvak következnek, úgymint Böhringen, Zainingen, Feldstetten, Suppingen, és útja sorjában ezeken át vezet.

Az országúton most egy kelmefestő legény akaszkodott rá, igen kotnyeles legényke, élesnyelvű, élceskedvű. Rózsapiros arca, villogó szeme, bodor fekete haja volt és fecsegett, fütyörészett szakadatlanul. Seppe nemigen ügyelt rá, annál is inkább, mert valami motoszkált a fejében, egyedül, csöndben szerette volna meggondolni. Az úton présház állott, előtte felfordított kád, arra ráült, gondolván, hogy útitársa majd tovább megy. De az oldalvást leheveredett mögötte a fűre, és úgy látszott, hogy a hőségtől fáradtan hamarosan elaludt. Most csönd volt körös-körül, egyetlen kis tücsök fújta a nótáját szünet nélkül az út porában.

Ekkor Seppe, úgy magában, de elég hangosan megszólal:

- Most tudom már, mit csinálok: köszörűs leszek!

Ahol csak járok-kelek, viszket a lábam, kereket szeretne taposni, nem bánom, akár rokka kerekét!

Ez így is volt valósággal, és nem is lehetett másképp, mert az egyik cipője lány számára való bűbájjal volt megáldva.

- Ezt a köszörűsmesterséget - mondta tovább Seppe - csak könnyen megtanulja az ember, és a köszörűslegény vígan hordozza magával műhelyét egy talicskán, az egész világon át, mindennap más várost lát, letelepszik a piacon egy árnyékos sarokba, és forgatja a kövét, hogy csak úgy röpködnek a sziporkák. Mondjanak az emberek, amit akarnak, ez az én mesterségem és az én tehetségem, ebben viszem sokra, érzem minden porcikámban, s ha jól emlékszem, boldogult öregapám azt mondta egyszer: - „Seppe a köszörűkő jegyében született.”

Ezekre a beszédekre a festőcske félig fölegyenesedett. „Ez félkótyás - gondolta -, és az életem egy percig sincs biztonságban mellette.” Csöndesen fölállt, jót került, elosont a szántóföldön keresztül, aztán megint rátért az egyenes útra, olyan sebbel-lobbal, mintha a feneke égne, Metzingen felé. A varga végre szintén fölkelt, látta a messzeségben, hogy rohan, de nem gyanított semmit. Nagy örömben volt a terve miatt, és ugyanabba a helységbe tartott. De mekkorát nézett, mikor ott minden ember kidugta a fejét az ablakon, úgy bámult rá, a gyerekek meg az utcán, vagy húszán, kiáltoztak, ugrándoztak utána és ezt danolták:

Hej, köszörűs, surr-surr-surr,
A kerekít hajtja!
Nagy Stuttgartban kis patak,
Liba úszik rajta!

Seppe szörnyű dühbe gurult, furkósbotját föl-fölemelte a gyerekrajra, de azok annál jobban rikoltoztak, ő hát, amilyen sebesen csak bírta, szedte a lábát kifelé a darázsfészekből. Még az utolsó kunyhó előtt is hallotta a szélben elhaló hangocskát:

Hej, köszörűs, surr-surr-surr!

Életét adta volna érte, ha a festőt, aki ezt a csínyt tette vele, itt kaphatná, és a bundáját jól kiporolhatná, úgy, ahogy az megérdemelte; de az ott maradt a helységben, ott volt munkában. Egyébként büssingeni volt a kölyök, ahogy azt Seppének elbeszélte.

Seppét nem bántotta sokáig az elszenvedett gyalázat, abban sem zavarta meg, amit eltökélt magában. Kocogott hát tovább, és ezen a napon nem történt vele semmi különös, ha csak az nem, hogy párszor jobbfele ment, mikor balra kellett volna, aztán meg balra, ha jobbra akart menni, ami az útikönyvek írói szerint nem éppen módja annak, hogy időben meg kevés költséggel érkezzék meg az ember oda, ahova akar.

Egyelőre még csak Urachig jutott el valahogy. Ott maradt éjjeli szálláson. Reggel aztán nekiindult a kapaszkodónak, föl a magasba, bizony nyögött is közben, mert egyik cipője - már tegnap észrevette - tyúkszemet okozott neki, avval elég baja volt. Ott, ahol a hegyi ösvény véget ért, szerencsére elért egy jó suppingeni parasztocskát, az asztalos-holmit vitt a kocsiján, és kéretlenül fölvette szekerére.

Mikor így egy ideig, a nagy fennsíkon átszekerezve, egymás mellett ültek, a paraszt rákezdte:

- Engedelmével, kérdenék valamit. Ugyi esztergályos kend?

- Miért?

- Ej - mondta a paraszt és a legény lábára nézett -, hát mer a pajtás úgy dolgozik a lábával, mintha a szekerem mind a négy kerekét taposni akarná!

Seppe kicsit elszégyellte magát, de a szívében igen megörült, és ezt gondolta: „Lám a paraszt gyújtotta föl bennem a világot! Esztergapad kell neked, semmi más!”

Ettől fogva a varga olyan volt, akár egy kifordított kesztyű, egészen más ember lett, beszédes, vidám; előszedte a gyümölcskenyerét, odaadta a parasztnak, csak a kis végét hagyta meg és azt mondta:

- Jó ember, de örülök, hogy meglátta rajtam, hogy esztergályos vagyok!

- Hát - mondta a másik -, meg lehet azt ismernyi. - Az öreg harapott egy falatnyit, és még a szemét is behúnyta, olyan igen nagyon ízlett neki; a többit elvitte madárlátta falatnak felesége meg a gyerekei számára. Aztán az ő nyelve is megoldódott, beszélt mindenfélét a legénynek: a len- meg kendertermelésről a hegyi legelőn; milyen jó biztonságosan ülnek télen szalmafedeles kunyhóikban; meg hogy micsoda különös művészettel készítik ők ezeket a háztetőket. Aztán sokat mesélt Blaubeurenrol, a völgybeli kolostorról és városkáról. Hatalmas sziklák közt fekszik; ha arra jár, megnézze ám a Kékfazekat, mint ahogy megnézi minden idegen.

De neked, nyájas olvasó, hadd mondok el addig, míg azok ketten beszélgetnek, még külön is egynémely dolgokat. Ezek, ámbár régen, a Seppe ideje előtt történtek, mégis ehhez a történethez tartoznak. Halljad hát ezt az igazi és gyönyörűséges históriát.

A szép Lau históriája

Blautopf, a Kékfazék egy csodálatos forrás nagy, kerek medencéje meredek sziklafal tövében, mindjárt a kolostor mögött. Kelet felé folyócska ered belőle, a Blau, mely a Dunába ömlik. Ez a tó olyan, mint egy mély tölcsér, vizének színe tiszta kék, szó le nem írhatja, milyen gyönyörűséges; de ha megmerik, az edényben kristálytiszta.

A tó mélyén élt egykor régen egy hosszú, lobogó hajú vízitündér. Teste mindenképp olyan volt, mint akármely más, szép földi asszonyé, csak épphogy a keze meg a lába ujjai közt úszóhártyája nőtt, hófehér és gyöngédebb, mint a mákvirág szirma. A városkában ma is áll még egy ódon épület, régen te apácazárda volt, később nagy vendégfogadót rendeztek ott be, ma is apácaudvarnak hívják. Ebben még hatvan év előtt is ott függött a víziasszony képe, a színei még megvoltak, állták a füstöt meg az időt. Ezen a képen keresztbe tette a kezeit, arca fehér volt, haja fekete, de szép nagy szeme kék. A nép úgy nevezte: fazékbeli gonosz Lau, de úgy is, hogy Szép Lau. Az emberekhez hol rossz volt, hol jó. Néha, mikor rosszkedvében áradást támasztott a medencében, veszélyben forgott város meg kolostor; ilyenkor a városbeliek ünnepélyes menetben sokszor ajándékokat hordtak neki, hogy jóindulatra szelídítsék; hoztak arany-ezüst edényt, serlegeket, kiskéseket meg minden egyebet. A papok ugyan ez ellen, mint holmi pogány szokás és bálványimádás ellen, szörnyen kikeltek, végre le is tettek róla az emberek. Ha a vízitündér ellensége volt is a kolostornak, azért megtörtént, nem is egyszer, hogy ha Emerán páter az orgonán játszott és egy lélek sem volt a közelben, a tündér világos nappal fél testtel kiemelkedett a vízből és hallgatózott; többnyire széles levelekből font koszorút viselt a fején, meg a nyaka körül is.

Egy huncut pásztorgyerek egyszer megleste a bozótból és rákiáltott: - „Hej, leveli béka! Hozol-e jó időt?” Villámnál sebesebben és mérgeskígyónál mérgesebben kapta meg a fiú üstökét, és magával ragadta palotájának egyik nedves kamrájába, hadd pusztuljon, rothadjon el ott nyomorultul. De a fiú ájulásából hamarosan magához tért, talált egy ajtót, azon aztán sok lépcsőn, folyosón, meg szobán keresztül egy szép terembe jutott. Itt enyhe, kellemes volt a levegő, most, tél közepén. Egy sarokban - Lau és szolgálói már aludtak - arany madárlábakon álló magas állványon éjjel mécses égett. Sok szépséges holmi volt összehalmozva a falak mellett, azokat meg a padlót pedig csupa szőnyeg borította: szőtt képek mindenféle színben. A gyerek gyorsan lekapta a mécsest a tartójáról, sebtiben körülnézett, mit csenhetne még el, valamit kimarkolt egy szekrényből, ami zacskóba volt dugva, és szörnyen nehéz volt, azt hitte hát, hogy arany; aztán szedte a lábát és egy ércajtócskához jutott - vagy két ökölnyi vastag volt -, félretolta a reteszt és nekiindult a fölvezető kőlépcsőnek, hol erre, hol arra, hol jobbra, hol balra, megmászott vagy négyszáz fokot, amíg végre a lépcső elfogyott, és ő vad szakadékok közé ért. A mécsest most már ott kellett hagynia, úgy mászkált, életével játszva, még egy óra hosszat a sötétben, de akkor egyszerre kibukkant a földből a feje. Mélységes éjszaka volt, körülötte sűrű erdő. Mikor sok bolyongás után végre első hajnalpirkadással járt utakra lelt, és a szikláról megpillantotta a városkát lenn a mélyben, szerette volna nappali világnál megnézni, mi is van a zacskójában: hát az nem volt más, mint egy ólomdarab, nehéz kölönc, arasznyi hosszú, felső végén kilyukasztva, időtől kifehéredve. Dühében lehajította ezt a lomot messze a völgybe, és soha többé el nem mondta senkinek ezt a lopását, mert szégyellte magát érte. De az ő szájából jutott el a vízitündér palotájának híre a nép fülébe.