Hadházi Anita

Örökölt múlt

© Hadházi Anita, 2023

Szerkesztette: Tira Nael

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Stúdió – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerző Facebook-oldala:

https://www.facebook.com/hadhazianitairo

Javított, bővített kiadás

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023

epub ISBN: 9786156454560

mobi ISBN: 9786156454577

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Mi köze a gazdagságnak és kiválóságnak a boldogsághoz?”

MARIANNE DASHWOOD^1

Nagyon is sok. A nyolcfontos nadrág túl drága ahhoz, hogy kitérdeljük.

GEORGE DARLINGTON

_______________________

1: Jane Austen: Értelem és érzelem. Ulpius-ház, 2010. Sillár Emőke fordítása.

Prológus

London, 1819. július

– Dr. Cooper, átengedi nekem az első vágás jogát?

A nyegle férfihang másodpercekig visszhangzott a St. Thomas’ kórház ecetszagú kórtermében. Sokan méltatlankodva fordultak körbe a hang tulajdonosát keresve, mások csak ácsorogtak döbbent képet vágva. A termet még napokkal ezelőtt kiürítették, az ágyakat a sarokba halmozták, felmosták a padlót, és kiszellőztettek, hogy a bűzös levegő és a betegek helyett vagy száz kíváncsi alak várakozhasson a Morning Chronicle-ben meghirdetett eseményre. A tömeggel szemben egy leterített asztal állt, az asztal mögött pedig dr. Cooper, akire épp senki sem figyelt. Micsoda szemtelenség, hisz ez hallatlan!, suttogták itt-ott, aztán mindenki döbbenetére valaki elnevette magát.

Dr. Cooper, aki már a holttest fölé görnyedt, újra felegyenesedett.

– Rajta, fiatalember, jöjjön, ne habozzon! Csak össze ne vérezze selyemmellényét és kikeményített kravátliját! A remegő kéz itt kárt már nem tehet – felelte, és ahogy nevetett, szikéje megcsillant a kezében.

Ismét mindenki elnémult, és mivel válasz nem érkezett, dr. Cooper hosszú metszést ejtett a testen, majd belekezdett előadásába, amit a többség lélegzet-visszafojtva figyelt. Néhányan az első sorokban a fejüket kapkodták, és hol az orvost nézték, hol vadul körmöltek ceruzáikkal. Dr. Cooper nem fukarkodott megjegyzéseivel, miközben biztos kézzel vágta és mutogatta az emberi test eladdig ismeretlen csodáit.

Úgy tűnt, a jelenlévők már el is felejtették az iménti közjátékot, kivéve egy világos hajú, úrias öltözetű férfit a hátsó sorban.

– Charles, neked elment az eszed! Mégis mit gondoltál? – szólt fojtott hangon.

Kivárta, amíg dr. Cooper belemelegszik a boncolásba, és az összegyűlt tömeg figyelme többé már nem a vakmerő kérdezőt fürkészi. Ez a vakmerő kérdező most felhúzta egyik szemöldökét okuláréja felett.

– Drága öcsém, nem értem, miért háborodsz fel. Miért ne próbálhatná meg valaki a közönségből?

– Egyébként metszés, és nem vágás.

– Most már értelek – nevetett az okulárés –, tévedésem valóban felháborító.

Öccse rosszallóan csóválta meg a fejét.

– Ugyan már, Charles! Egy csirke nyakát sem tudnád elvágni – felelte, majd tekintetét újra dr. Cooper csillogó szikéjére függesztette.

Charlest nem kötötte le a boncolás, de mentségére szóljon, hogy nem is emiatt jött. Üzleti ügyben hetek óta Londonban tartózkodott, ezért rég nem látta öccsét, de most, hogy testvére is a városba érkezett, ismét hódolhatott legkedvesebb szórakozásának: tréfálkozhatott vele.

– Kétféle ember gyűlt itt össze dr. Cooper előtt – kezdte kioktatón –, azaz inkább három, ha a holttestet is belevesszük: ő, akin a tudományt gyakorolják, ti, akik ebből okultok, és végül mi, semmirekellő kíváncsiskodók. És ha már azok vagyunk, nincs-e jogunk kíváncsiságunkat és léha természetünket meg nem hazudtolva hangoskodni, álmélkodni, és illetlen kérdésekkel megzavarni az anatómia-előadást, amit ti oly buzgalommal hallgattok?

– Léha természet, ugyan már! Ne áltasd magad, bátyám! Te vagy bizonyára az egyetlen harmincéves férfi Angliában, akit az édesanyja a tivornyák és kártyapartik felől teljes biztonságban tudhat Londonban.

Charles elmosolyodott, és megigazította szemüvegét.

– Ezúttal mit találtál ki, Oliver?

– Miért találnék ki bármi újat, ha a régi, bevált ürügy oly jól működik?

– Nem tudom elhinni, hogy anyánk azt gondolja, a tanácsodra szorulok – mondta Charles a szemét forgatva. – Ha jobban belegondolok, valahol sértő is rám nézve a dolog. Hogyan érthetne jobban az üzlethez egy vidéki orvos?

– A patikus minden bizonnyal a te véleményedet osztja, mert egy szavamat sem hitte el, de megígérte, hogy helyettesít, csak ne avatkozzak a dolgodba.

Charles felnevetett, ismét begyűjtött néhány rosszalló pillantást a mellette ácsorgóktól, majd kicsit halkabban folytatta:

– Mit teszel majd, ha legközelebb nem leszek Londonban?

– Hisz szinte mindig itt vagy.

– Ma csak szerencséd van. Ha az ügyvéddel nem húzódik el a bérlemények átírása, már rég otthon lennék.

Oliver vállat vont.

– Legközelebb, remélem, már Edinburghban leszek mint sebész hallgató dr. Barclay előadásán – válaszolta savanyú arccal, majd nagyot sóhajtott. – Jaj ne, már megint ez van – intett az első sorok felé. – Ez a baj a nyilvános boncolással.

– Egy cirkusz – helyeselt Charles, és magában konstatálta, hogy Olivernek ezzel a boncolással még sincs szerencséje.

Az első sorokban némi vita alakult ki a páros és páratlan szervek fontosságát illetően, többen türelmetlenül kiabálták be észrevételeiket. Dr. Cooperen nem látszott, hogy zavarná a felpezsdült hangulat, inkább félválaszaival és provokatív kérdéseivel tovább fokozta a közönség izgalmát. Úgy tűnt, az esemény végleg felfordulásba fullad. A hátsó sorokba az egészből mindössze mondatfoszlányok jutottak el, Charles pedig már borzasztóan unta a ricsajt és az ácsorgást.

– Micsoda őrült társaság! Szavamra, mint a Covent Garden-i zöldségpiac. De mi másért jönne fel az ember Londonba, ha nem azért, hogy a bolondokon mulasson, aztán hazatérjen vidékre, és még hónapokig nevessen rajtuk, nem igaz?

Öccse mindössze egy hümmögéssel válaszolt. Elővette füzetét, ceruzáját, és megpróbált lejegyzetelni valamit abból, amit dr. Cooper a vesékről kiabált.

– Mondd, mi hír hőn szeretett Berrytonunkban? – kérdezte Charles, bízva abban, hogy ezúttal izgalmasabb témát választott. – Hogy van Mrs. Pilking szénanáthája? És Miss Plumbury óriási kalapja? Hiszed vagy sem, az apja aranygombos sétapálcájára is emlékszem. Csak hát olyan különös – tűnődött a szemüvegét igazgatva –, épp a minap hallottam a pletykát egy bizonyos Mr. Plumburyről, aki, ha igaz, amit beszélnek, önhibájából olyan események okozója, melyek bizton a család pusztulásához vezetnek.

– Charles, miket hordasz itt össze? – vágott szavába az öccse, arcán a döbbenet minden látható jelével.

– Mondom, csábítás, szöktetés, Gretna Green, amit akarsz. Egy bizonyos Manchester Square-i Mr. Plumbury. Vajon rokonságban lehet újdonsült ismerőseinkkel? Neked volt szerencséd jobban megismerni őket – felelte Charles nyugodtan. Fel sem tűnt neki testvére izgatott hangja, sem megváltozott arcszíne.

A teremben hatalmas zűrzavar kerekedett. Egyre többen szerették volna közelebbről is megnézni a vita tárgyát képező testrészeket. Néhányan a hátsó sorokból előretolakodtak, némi lökdösődést okozva ezzel. Charles majdnem elveszítette az egyensúlyát, mert egy köpenyes alak elsodorta magával. Épp a kabátját igazgatta, amikor Oliver megragadta a karját, és feldúltan megszólalt:

– Azonnal indulnom kell!

Mire Charles megfordult, Oliver már nem volt sehol.

1. fejezet

A Darlington család ősi bathi família volt, de jó pár éve már, hogy a fővárosba költöztek. Házuk London egyik előkelő negyedében, a Queen Ann Street és a Mansfield Street sarkán állt, és bármelyik utcából közelített a bámészkodó, mindenképp kitűnt a vöröstéglás házak közül bathi mintára mészkőből épült homlokzatával.

Sophie Plumbury minden alkalommal megcsodálta, amikor Miss Darlingtonhoz igyekezett látogatóba. Mindig, kivéve aznap.

Lehetetlen, hogy a papa komolyan gondolja. Ez az egész csak egy rémálom!

Sophie szemét, immár sokadszorra, mióta a hír tudomására jutott, elfutották a könnyek. Lehajtotta fejét, majd szalagokkal tömött kis csomagját hóna alá szorítva befordult a sarkon a Mansfield Street irányába.

Az utca nyüzsgött a hintóktól, az elegáns lovasoktól és a facipőiken kopogó járókelőktől. Sophie máskor vidáman fürkészte az embereket, hátha válthat pár kellemes szót egy ismerőssel, de most fejébe húzta kalapját, és szipogva kerülgette őket. A kedves Laura Darlington. Sophie semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy vele lehessen. Úgy érezte, ő az egyetlen személy, akivel a délutánja tűrhetően telhet, és a kalapdíszítés az egyetlen tevékenység, ami gyógyír lehet a bánatára.

Amikor Sophie belépett az emeleti szalonba, Laura épp a kandalló mellett ücsörgött, és egy könyvet lapozgatott. Mihelyst megpillantotta barátnéját, fanyalgó arckifejezése széles mosollyá változott.

– Drága Sophie-m, végre itt vagy! Annyira unatkoztam, hogy még egy könyvet is elővettem. Borzalmas!

Összecsapta a kötetet, majd felállt a kanapéról, és egy könnyed mozdulattal elhajította. Bár úgy tűnt, Laura a kandallópárkányt célozta, kevésen múlt, hogy a könyv nem lett a kandallóban ropogó tűz martaléka. Sophie megrezzent, de a következő pillanatban megengedő mosolyra váltott. Laura végtelenül rendetlen volt, de azt el kellett ismernie, hogy senki sem műveli ezt nála több eleganciával.

– Nagyon csinos vagy ma, Laura – jegyezte meg, miközben egyik kezével kioldotta a szalagot a kalapján.

Laura elnevette magát, majd ruháját libbentve megperdült. Alacsonyabb és kissé teltebb volt, mint Sophie, a haja sötétebb, szinte fekete. Mindössze szemük csokoládészíne hasonlított, de míg Sophie tekintete élénk volt, és pajkosan hunyorgott, ha elmosolyodott, addig Laura gombszeme mintha folyton kutatott volna valamit. A párizsi divat volt a mindene, ebben az anyjára ütött. Lady Darlington lánykorában különösen extravagánsan öltözködött. Egyike volt azon merész hölgyeknek, akik az 1806-os nyarat bugyogóban parádézták végig a Kensington Gardensben, így alapozva meg hírnevüket London elegáns köreiben. Sophie nem ismert feltűnőbb jelenséget Lady Darlingtonnál, sem divatosabban öltözködő lányt Lauránál, és most is csodálattal nézte barátnéját.

Laura elrendezte a fodrokat türkizkék otthoni ruháján, majd intett Sophie-nak, aki még mindig az ajtóban ácsorgott.

– Bizonyára átfáztál az úton, ülj ide a tűz mellé! – Arrébb csusszant a kanapén, hogy helyet adjon maga mellett a lánynak. – Micsoda szeles április! Szavamra, tavaly ilyenkor már nem égett tűz a szalonban.

– Milyen igaz. Nem volt még ilyen szeszélyes tavasz, ilyen rideg április – sóhajtott Sophie, miközben elhelyezkedett Laura mellett a szófán. Eligazította rózsaszín kreppruháját, csipke ingelőjét, majd ölébe vette a szalagokkal tömött csomagot. Elkezdte bontogatni, de hirtelen abbahagyta, és kelletlenül félredobta az egészet.

Laura felkapta, izgatottan kotorászni kezdett benne, majd kisvártatva megszólalt:

– Tudom már, mi lelt ma reggel! Elfelejtetted a lila bársonyszalagot. Pedig esküdni mernék rá, hogy mondtam neked, és azt is tudod, hogy én be nem teszem a lábam a Grafton House-ba. De nicsak, itt egy zöld, a zöldnek is nagyon örülök, látod, nem haragszom rád, nem kell tovább gyötörnöd magad.

Sophie úgy nézett körbe a szobában, mintha először járna ott, és mintha meg sem hallotta volna Laura csacsogását, erőtlenül válaszolt.

– Mindig is szerettem ezt a kis szalont. A sárga tapéták még esőben vagy a téli félhomályban is beragyogják a szobát. És az óriási váza az ablak mellett, telis-tele virággal; az ember, ha behunyja a szemét, egy virágoskert közepére képzelheti magát.

– Mi ütött beléd, Sophie? Ezerszer megfordultál már ebben a szalonban. A tapéta tényleg új, de itt kormol legjobban a kandalló. Na, olyankor nem a virágillat csavarja az orrodat – kuncogott Laura. – Mrs. Hill minden ősszel kerít egy fekete képű gyereket, és felküldi a kéménybe, de hiába. A lenti szalon kanapéja elnyűtt, mint a mosónő köténye, papa mégsem hajlandó áldozni rá, pedig a mama havonta hisztériázik miatta.

Sophie lehajtotta a fejét.

– Hiányozni fog az az elnyűtt kanapé is.

– Nem értelek, Sophie, nagyon furcsa vagy.

– Még Mrs. Hill sótlan májfelfújtja is hiányozni fog – nevetett Sophie, de olyan kényszeredetten, hogy Laura elveszítette minden türelmét.

– Az ég szerelmére, mi történt?

Sophie-nak könnybe lábadt a szeme, láthatóan küzdött, hogy ne sírja el magát.

– Nem a papa tehet róla, tudom, de olyan igazságtalan! Akarom mondani, nem a papa igazságtalan, ez a helyzet az. Azt mondja, hogy örülnöm kellene neki, de én nem tudok örülni neki, Laura. Az igazat megvallva, mióta tudom, borzasztóan érzem magam. Én vagyok a legboldogtalanabb teremtés egész Londonban!

– De hát mit tett Mr. Plumbury? Csak nem újranősül?

– Hogy jut ilyen egyáltalán az eszedbe? Papa sosem nősülne újra, mi vagyunk a mindene. Mindig azt mondogatja, hogy velem, Meggel és Emilyvel teljes az élete. Neki nem számít, hol élünk. Felőle akár vidékre is költözhetünk.

– Vidékre? – Laura döbbenten hőkölt hátra. – Sohasem éltél vidéken. Bathon kívül nem is jártál sehol. Semmi említésre méltó nincs vidéken, ezt bizonyára Mr. Plumbury is tudja. Ez tehát csak egy félreértés lehet, Sophie, ne aggódj!

A szófa melletti asztalkán üres teáscsészék várták, hogy valaki megtöltse őket, vajas kekszek, hogy valaki élvezetét lelje bennük, de Sophie túlságosan feldúlt volt, hogy ivásra vagy evésre gondoljon. Laura látta, hogy semmi nem lesz már a kalapdíszítésből, de az igazán bántotta volna, ha a félredobott szalagok után a teáskészlet is hiába árválkodna az asztalon, így töltött egy kevés teát, majd kérdés nélkül Sophie kezébe nyomta a csészét.

– Idd meg, jót fog tenni!

Sophie engedett, és kortyolt a teából.

– Emlékszel még Miss Whitaker teájára? – szólalt meg aztán.

– Egy kanál felejtés, fél kanál nevetés és egy csipet francialecke – nevetett Laura. – Mindig bevált.

– Egy csapásra elmúlt minden szomorúság, minden honvágy. – Sophie halványan elmosolyodott, ahogy eszébe jutott Miss Whitaker és bájos lányneveldéje.

Pedig Miss Whitaker teája nem volt más, csak egyszerű fekete tea némi narancshéjjal, és lányneveldéje sem volt mindig olyan bájos. A kis Sophie túlságosan vézna volt, és túlontúl szeplős ahhoz, hogy a többiek barátságosak legyenek vele, ahhoz pedig – gondos anyai kéz híján – kellően slampos, hogy kerüljék a teánál, és ne válasszák párnak a tollasjátékhoz. A helyzet akkor változott meg, amikor megérkezett Laura Darlington, Miss Whitaker legújabb növendéke, aki egy évvel fiatalabb volt Sophie-nál, mégis jóval tájékozottabb nála. Laura hallotta, hogy Mr. Plumbury vagyonos ember, és jól tudta azt is, hogy a rövid szoknya és a szeplős arc nagyon jól orvosolható egy kis pénzzel. Ennyi épp elegendő volt ahhoz, hogy eldöntse, a kis Sophie Plumbury a legelbűvölőbb teremtés egész Londonban, és neki szívbéli barátnője lesz. Az évek alatt Sophie ruhácskái egyre hosszabbodtak, arca pedig egyre rózsásabb lett, hála a Gowlands, Ninon, Olympic Dew és egyéb csodaszereknek, melyeket Laura ajánlott tapasztalatlan kis barátnőjének. Sophie cserébe a leghűségesebb tanonc volt; felnézett rá, és mindenben kikérte a véleményét. Laura hozzáértése megkérdőjelezhetetlennek bizonyult, ha kalapokról, kesztyűkről és báli cipőkről esett szó, de most, ahogy ott ült mellette, Sophie életében először aggódott, hogy ezúttal talán Laura sem tudja a megoldást szörnyű helyzetére.

Bár újra sírás fojtogatta, vett egy mély levegőt, majd odafordult a lányhoz.

– A papa eldöntötte, hogy májusban vidékre költözünk – bökte ki szipogva.

Laura felsikkantott, és a szájához kapta a kezét.

– Ilyen hamar? Ráadásul a szezon kellős közepén? Ez lehetetlen.

– Bárcsak az lenne! – csóválta a fejét Sophie. – De Mr. Eldridge meghalt, és a papa már hetekkel ezelőtt megkapta a végrendeletet. Az az átkozott levél a néhai Mr. Eldridge ügyvédjétől, az tehet mindenről!

– És ki volt ez a bizonyos Mr. Eldridge? – kérdezte Laura, miközben elvette Sophie kezéből a csészét, gyanítva, hogy a tea már teljesen kihűlt benne.

– Egy távoli rokon. Évekkel ezelőtt Amerikába költözött. Apám ismerte azokból az időkből, amikor a mama még… amikor még élt. Mr. Eldridge édesanyám nagybátyja volt, és emiatt szeretnem is kellene, bár sosem hallottam róla ezelőtt. Annyi bizonyos, hogy most gyűlölöm. Bár sose jutott volna eszébe a papa! Bár ne tette volna a papát berrytoni birtoka örökösévé!

Laura erre nem tudott mit felelni, Sophie pedig túlságosan szomorú volt ahhoz, hogy további részleteket közöljön az üggyel kapcsolatban, így épp jókor toppant be a szobalány, hogy elvigye a teáskészletet, és ha szükség van rá, további szolgálatukra legyen. Laura intett neki, hogy távozhat, és a szalonra újra csend borult. Sophie pityeregni kezdett, Laura pedig gondolatban a hölgyismerőseit vette számba, hogy vajon kivel fog a jövőben kalapokat csinosítgatni, és kinek van még Plumburyéken kívül nyitott hintaja, amivel a Hyde Parkban kocsikázva tölthetik a májusi délutánokat. Csalódottan konstatálta, hogy kalapozásra, hímzésre, korzózásra, sőt még bálokra is akadna legalább egy tucat ismerőse, de Mr. Plumbury sárgára festett phaetonjának nincs párja Woolwichig sem. Elhatározta, hogy nem adja fel ilyen könnyen a sárga hintót, és persze Sophie-t sem.

– Biztos lehet még tenni valamit. Talán meggyőzhetnéd édesapádat valahogyan.

– Papa már mindent elintézett – válaszolta Sophie lehorgasztott fejjel. – Levelet küldött Berrytonba, hogy azonnal tegyék rendbe a házat, s kezdjék a legszükségesebbekkel, mert egy hónap múlva érkezünk. Arra számít, hogy legalább a hálószobákat, az étkezőt és a szalont viszonylagos kényelemben találjuk majd. Papa a további felújításokat személyesen szeretné felügyelni. Mr. Eldridge évek óta nem járt a birtokon, távollétében csak kisszámú cselédséget tartott fenn, így állítólag minden nagyon elhanyagolt.

– Ráadásul mindjárt huszonegy éves vagy, és még hajadon! – folytatta Laura, mintha meg sem hallotta volna Sophie-t. – Hogy fogsz megismerkedni tehetős elsőszülöttekkel? A bálokat kellene járnod, ahelyett hogy elásod magad vidéken. Persze Londonon kívül is vannak estélyek, de végtelenül lehangolóak lehetnek.

– A mama épp egy unalmas bálról menekült, amikor a papába botlott. Én is így szeretnék találkozni a majdani férjemmel. Véletlenül és romantikusan. Mindenféle kötelezettség, táncrend és menüsor nélkül.

Laura felkacagott.

– Csak fel ne bukj benne!

– Ne aggódj! És persze arra is ügyelek majd, hogy előkelő elsőszülött legyen.

– Helyes – bólintott Laura. – Úgy látom, nélkülünk is boldogulsz majd.

Sophie arcáról eltűnt minden jókedv, ahogy újra megrohanták a keserű gondolatok.

– Ha a mama még élne, nem hagyta volna, hogy ez történjen.

Laura együttérzően ingatta fejét.

– És merre van ez a Berryton? Bizonyára egy koszos kis falu néhány nádfedeles kőházzal.

Fogalma sem volt, hol található Anglia térképén Berryton falucska, és nem tudott újabb érveket felhozni a költözés ellen. Úgy tűnt, meg kell békéljen a ténnyel, és egyszeriben átérezte, mennyit csökkent az elmúlt fél órában Sophie Plumbury értéke a szemében. Egy gazdag barátnőt a Manchester Square-ről joggal tarthatott nagy becsben iskoláskoruk óta, de egy gazdag barátnő, eltemetve valahol Észak-Angliában, vagy ki tudja, milyen szörnyű, vad helyen, a civilizációtól távol, semmilyen hasznot nem hozhat számára a jövőben. Ekkor azonban eszébe jutott John.

– És a bátyád? Mi lesz az enyémmel nélküle?

– Kérlek, mondd meg George-nak, hogy emiatt nem kell aggódnia, a bátyám a városban marad. Esze ágában sincs vidékre költözni, különben is, a papa ügyvédjéhez köti a szerződése. Mr. Fulton, ahogy ismerem, egy hétre is alig engedné el, és a papa sem örülne neki, ha félbehagyná a gyakornokoskodást.

Laura megnyugodott. Legalább Johnt nem kell majd nélkülözniük, hiszen akárcsak a húga, napi vendég volt ő is a Darlington házban. John Plumbury nagy vagyont örököl, és facér, kár lenne érte, ráadásul így a phaeton is Londonban marad. Mihez is kezdenének a kátyús vidéki utakon egy ilyen kecses fogattal, morfondírozott, amikor Sophie hirtelen megragadta a kezét.

– Meg kell ígérned, hogy gyakran írsz majd, és eljössz hozzánk látogatóba, mihelyst a felújítások befejeződnek. Apám két hónapot ad az egésznek, bár én kétlem, hogy ami Londonban nem megy késlekedés nélkül, ahol pedig rendelkezésre állnak a legkiválóbb mesterek, az majd Londontól kétnapi utazásra gond nélkül elkészül időre.

Laura, bár eldöntötte, hogy nem szakít meg minden kapcsolatot Sophie-val, nem szívesen ígérte volna meg a sűrű levelezést, és a látogatással kapcsolatban is voltak kétségei. A világért sem szeretné eltemetni magát vidéken, akár csak néhány hétre is. Izgalmasabb szórakozásokhoz volt szokva, mintsem összesározza a csizmáját a környező mezőkön, vagy eleget tegyen a pórias szomszédság teameghívásainak. Kicsit talán meg is sajnálta a lányt. Aztán persze ki tudja, lehet, hamar ráunnak a vidéki életre, és továbbadnak a birtokon, ő pedig bánhatja majd, hogy elhidegült barátnéjától. Biztos, ami biztos, óvatosan válaszolt:

– Te is tudod, milyen borzasztó elfoglalt az ember Londonban. Írj te, hisz neked jobb dolgod úgysem akad majd!

– Mindennap írni fogok neked. Két ív papír is kevés lesz hozzá, hogy méltóképpen kifejezzem a bánatomat – szipogta Sophie, mire Laura az ajkába harapott. Mindennap két shillinget fizessen a postáért, hogy Sophie panaszait olvassa? Azt már nem!

– Megígérem, hogy amilyen gyakran tudok, válaszolok neked, de csak akkor, ha a leveleidre portómentesítőt nyomsz.

Sophie szemében könny csillant.

– Köszönöm, kedves Laurám, a bajban is igaz barátnő vagy! – mondta, majd megölelte a meglepett lányt.

Laura már szeretett volna szabadulni, és rendes délutáni szórakozás után nézni, így hamar kimentette magát azzal, hogy elígérkezett máshova, hogy majdnem elfelejtette, és nagyon sajnálja. Neki tehát indulnia kell, Sophie-nak pedig szomorkodnia, de ott lesz az egész délután, hogy ki-ki kedve szerint eltöltse.

Ahogy Sophie felállt a kanapéról, és elhaladt a kandalló mellett, megakadt a tekintete a könyvön, amit Laura nemrég oly hanyagul odadobott. Felvette a párkányról, majd belelapozott. Hisz ez a Klastrom titka, mosolygott. Tavaly jelent meg, azóta szinte az összes példány elfogyott, de talán még találhat az ember belőle a Middlerow-n vagy a Ludgate Hillen, ha szerencséje van. A kedves Miss Catherine Morland, és azok a kalandos bathi hónapok! Ki gondolta volna tavaly, hogy ennyire hasonló lesz a sorsa a könyv hősnőjével, konstatálta Sophie keserűen. Hamarosan ő is elutazik egy vidéki kastélyba, de míg Catherine alig várta, hogy megpillantsa az ódon falakat, hogy bekukkanthasson az összes dohos szekrénybe, addig ő egyetlen okot sem tud felhozni, ami számára a vidéki élet mellett szólna. Mennyivel másképp érez az utazással kapcsolatban, mint Miss Morland! Mennyivel másképp gondol Londonra, mint Miss Morland Bathra! Abban a pillanatban úgy érezte, megszakad a szíve, amiért el kell hagynia Londont. Egyetlen vigasza Laura volt. Ebben szerencsére különböznek Catherine-nel. Laura sosem hagyná őt cserben, mint ahogy Catherine-t hagyta képmutató, könyvbéli barátnéja. Laura sosem csapná be, nem lenne számító, és sosem kezdene viszonyt a bátyjával, sőt, egyik férfiismerősével sem. Legfőképp pedig nem bántaná meg azzal, hogy nem válaszol majd a leveleire.

2. fejezet

Mr. Plumburyn és a fián kívül mindenki bánatos volt a házban. Sophie-t viselte meg talán a legjobban a költözés, de két húga, és még Miss Foxwell, a nevelőnőjük is, mind rendkívül csalódottak voltak. Meg, a kisebbik nem győzött panaszkodni, Emily pedig, aki pár évvel idősebb és sokkal öntudatosabb volt Megnél, még egy-két kirohanást is megkockáztatott, de hiába. Mr. Plumbury hajthatatlannak bizonyult, így lassan mindannyian beletörődtek, hogy már csak néhány hét, és mindent, amit megszoktak, mindenkit, akit megszerettek, itt kell hagyniuk Londonban.

Sophie-nak a szokásosnál több ideje maradt merengeni, és az utazással járó teendőket intézni, mert Laurának ezen az áprilison különösen sok elfoglaltsága akadt, ráadásul a bátyja, John is gyakran töltötte máshol az estéket. Mr. Plumbury előreküldte Sophie szobalányát és Mrs. Peacockot, a szakácsnőt, hogy segítsenek az Eldridge ház személyzetének felkészülni a fogadásukra. Sophie nem bánta ezeket a csendes heteket. Úgy érezte, így méltó búcsút vehet a háztól, és az elutazás előtti este minden egyes szobában elidőzött egy kicsit; körbesétált a bútorok között, s ahogy elhaladt mellettük, ujjaival végigsimította őket. Órákat ácsorgott a szalon ablakában, a nyüzsgő teret figyelve, és talán hajnalig ott álldogált volna, ha az apja nem parancsol rá, hogy ideje aludni menni.

Az elutazás reggelén aztán mindenki illően megjelent: a négylovas hintó a ház előtt várakozott, a sóhajtozó család és a barátok pedig a szalonban. Laura meleg kézfogással, a mihamarabbi látogatásra tett ígéretekkel búcsúzott, John pedig a szokásosnál is csípősebb megjegyzéseket tett. Sophie nem tudta mire vélni, amikor bátyja azzal köszönt el tőle, hogy reméli, kedvét leli majd apja legújabb, és kétségkívül leggrandiózusabb ajándékában.

Úgy tűnt, sosem ér véget a kedves szavak és sóhajok sora, de nem telt bele egy fél óra, a kocsi már az Uxbridge Roadon zötyögött öt utasával és számos csomagjukkal megpakolva. A London környéki utak jól járhatóak, így Mr. Plumbury joggal bízott benne, hogy estére meg is érkeznek Oxfordba. Sophie a gondolataiba mélyedt, csak néha hümmögött apja észrevételeire, aki hol egy takaros kúriára hívta fel a figyelmét, hol egy akasztott emberre mutogatott, akit elrettentésnek hagytak az út mellett elenyészni. Miss Foxwell, ahhoz képest, mennyire ellene volt az egész tervnek, egészen jó hangulatban tűrte az utazást. Elkötelezettségét bizonyítva, s hogy minél elviselhetőbbé tegye Emilynek és Megnek az út fáradalmait, francialeckékkel és egy rögtönzött műveltségi vetélkedővel sikerült is számukra szinte kibírhatatlanná tenni az első szakaszt. High Wycombe-ban aztán lovakat cseréltek, majd némi pihenés után szálltak csak vissza a kocsiba.

Az Oxfordot High Wycombe-bal összekötő utat szerencsére már senki nem akarta elviselhetőbbé tenni, és ahogy Mr. Plumbury várta, vacsoraidőre befutottak a fáradt lovak öt, ugyancsak fáradt utasukkal Oxfordba. Headington felől értek a városhoz, átkeltek az Angel Meadow-t zöld szigetként közrefogó Cherwell folyón, hogy egyszeriben a High Street sűrűn épített házai között találják magukat.

Egymást érték a hintók és szekerek az utcán. A kocsik kerekének zörgése, a hajtók ostorcsattogtatása, a rikkancsok kurjantásai, az orrfacsaró füst és a lócitrom szaga London belvárosát idézték Sophie emlékezetébe.

– De hisz ez a híres Angel Inn, igaz, papa? – kiáltott fel Meg, amikor megálltak egy kétemeletes, kőoszlopokkal díszített, elegáns épület előtt.

Mr. Plumbury megsimogatta Meg fejét, nyújtózott egyet, majd sétapálcájával koppantott kettőt a kocsisnak.

– Gyertek, lányok, hadd mutassam meg nektek Oxford legjobb fogadóját. – Kiszállt a hintóból, és karját nyújtotta nekik.

– Ez Oxford legjobb fogadója? – zsörtölődött Sophie, de hangját elnyomta az utca izgatott zsibongása.

Az Angel Inn előtt postakocsik és bérkocsik várakoztak, körülöttük pedig rengeteg ember sürgött. Urak és asszonyok várták, hogy valaki betessékelje őket, alkalmi hordárok siettek segítségükre, hogy pár pennyért lepakolják a csomagjaikat, szolgák futkostak ki és be a fogadó ajtaján, Máris jövök, sir!, Előállt a hintaja, sir!, és hasonlókat kiabálva. Az ajtó mellett jól öltözött férfi állt aranygombos kabátjában. Szinte megállás nélkül hajlongott a fel-alá siető vendégeknek, miközben rövid vezényszavakkal utasítgatta a cselédséget. Jobbján ült masztiffja, aki legalább olyan érdeklődéssel figyelte a sürgölődést, mint a gazdája, és az összes vendéget végignyalta volna, ha a fogadós időnként nem rántja vissza az irhájánál fogva.

Ahogy Mr. Plumbury az ajtóhoz ért, a férfi mélyen meghajolt, a lányokat pedig udvarias hangon köszöntötte. Kutyája sem tétlenkedett, a fogadós hajlongásait kihasználva ráugrott Sophie-ra, majd üdvözlésképpen megnyalta az arcát. Meg és Emily jót mulattak rajta, de Sophie-nak nem tetszett a fogadtatás, sem a két sáros mancsnyom az utazóköpenyén. Ruháját törölgetve, kelletlenül lépett be a fagerendás hallba, ahol még nagyobb volt a tülekedés, mint a fogadó előtt. Nem győzte menteni a ruháját a sok lovaglócsizma és fapapucs elől, alig várta, hogy végre elfoglalhassák a szobáikat.

Némi várakozás után sikerült is Mr. Plumburynek egy tűrhetően kellemes lakrészt szereznie, és nemsokára már az apró étkezőben vacsoráztak. Némi hideg húst kaptak spárgával, és a lányok örömére volt még egy kevés sajttortája is a fogadósnénak. Mindannyian fáradtak voltak, így nem sokkal a vacsora után már a lefekvéshez készülődtek. Emily és Meg azonnal elaludt, Miss Foxwell nemkülönben, csak Sophie-nak nem jött álom a szemére. Hiába számított előkelő választásnak a fogadó, elviselhetetlennek találta az állandó zsivajt, a még éjszaka is érkező vendégeket. Szinte percenként becsapott valaki egy ajtót, elkiáltotta magát egy cseléd, vagy feldübörgött valaki a lépcsőn. Az ajtóréseken sült hús és füst szaga szivárgott be, és az igazat megvallva Sophie csodálkozott, hogy rajta kívül ez senkit sem zavar. Nem sokkal azután, hogy végre sikerült elszenderednie, ágyi poloskák csípéseire kelt. Egy óra viaskodás után úgy ítélte meg, nem arathat győzelmet felettük, visszaadta hát az ágyat jogos tulajdonosainak, reggelig pedig az egyik fotelben kucorogva próbálta kipihenni magát.

Másnap, mire a többiek felkeltek, ő már talpig utazóöltözetben ücsörgött a szalonban. Úgy döntött, megtartja magának a dolgot, de a kocsiúton többször is eszébe jutottak az éjszaka viszkető emlékei.

– Minden rendben, Miss Plumbury? – kérdezte tőle Miss Foxwell, akinek feltűnt, hogy Sophie egy ideje megállás nélkül dörzsölgeti a karját.

Sophie zavartan kapta fel a fejét. Gondolataiba merülve nézett ki az ablakon, észre sem vette, hogy percek óta vakarózik.

– Természetesen. Épp azon gondolkoztam, mennyire hiányzik máris az Angel Inn-i vendégszeretet.

– Azt meghiszem! – mondta nevetve Mr. Plumbury. – De ne aggódj, hamarosan igazi vidéki fogadtatásban lesz részed.

Sophie-t nem csigázta fel a hír.

– Az oxfordinál csak jobb lehet – felelte, majd ismét az ablaknak dőlt, és egykedvűen bámulta tovább az utat.

Ahogy telt az idő, mindinkább megváltozott az eléjük táruló táj. A dombok sűrűbben követték egymást, az út egyre kanyargósabb lett, a falvak pedig egyre apróbbak. Mr. Plumbury és a kicsi Meg nem győztek álmélkodni, de még Sophie is elismerte, hogy a környék páratlan a maga nemében. Órák óta utaztak már így, amikor az apjuk észrevett valamit az út mellett.

– Úgy hiszem, ez a völgy már az Eldridge birtokhoz tartozik. Ha nem tévedek, az az óriási tölgyfa lehet a birtokhatár, amit Mr. Eldridge ügyvédje említett a levelében.

Sophie előrehajolt, hogy jobban kilásson a kocsiból. Először szépen gondozott földek mellett haladtak el, de ahogy közeledtek a ház felé, jól látszott, milyen nagy terület hever parlagon, bekanyarodva a parkba pedig nem kerülte el figyelmét az elhanyagolt gyümölcsös és az ütött-kopott melegház sem. Az épülethez valaha gondozott franciakerten keresztül vezethetett az út, de most nyíratlan bukszusbokrok és vadon nőtt virágok kavalkádja fogadta az érkezőket. Az Eldridge Manor mindezek ellenére megkapó látványt nyújtott. Bizonyára az épület szimmetriája és a nyúlánk ablakok miatt, gondolta Sophie, miközben le sem tudta venni róla a szemét. A nap még sütött, de a ház mögött már felhők tornyosultak, és ez a szürke háttér csak még inkább kedvezett az aranyfényben úszó homlokzatnak.

– Megérkeztünk lányok, itthon vagyunk – szólt Mr. Plumbury. – Mondjátok, hát nem gyönyörű épület?

Meg a nyakát nyújtogatva igyekezett megpillantani valamit a házból.

– Ha nem ragaszkodtál volna hozzá, hogy a festődobozoddal utazz, most könnyedén oda tudnál hajolni az ablakhoz – szólt rá Emily, és széles vigyorral az arcán felállt a helyéről.

– Ez nem igaz! Azért nem látom, mert az egészet eltakarja a gaz.

– Túlzol, Meg. Az első emelet ablakait már egészen jól ki lehet venni.

Emily meg sem próbálta elfojtani a mosolyát, Meg pedig durcásan igyekezett közelebb férkőzni mellé.

– Ha esetleg megfognád… – nyújtotta Emily felé a dobozt.

– Szó sem lehet róla – vágott a szavába nővére, mire Sophie megunta a dolgot, elvette Megtől a festődobozt, így a két lány immár nyugodtan lökdösődhetett az ablaknál.

Mr. Plumbury ekkor elégelte meg a felfordulást. Koppantott egyet sétapálcájával, Meg és Emily pedig megszeppenve huppant vissza a helyére. Az utolsó pár méter csendes várakozásban telt, mindössze a kavicsok recsegtek a hintó kerekei alatt, majd a kocsi végre begördült a fehér oszlopos bejárati ajtó elé. Az utazók kikecmeregtek a hintóból, közben előkerült egy lovászfiú az istállók felől. Mr. Plumbury és Miss Foxwell a kocsinál maradtak, a lányok pedig vártak egy keveset, hátha megjelenik egy szolgáló vagy a házvezetőnő, de mivel a házból senki sem sietett fogadni őket, beléptek az ajtón.

Mi lehetne rosszabb egy rozoga kastélynál, mint egy vidéki rozoga kastély? Ezt Sophie is teljes szívéből átérezte, amikor átlépte a ház küszöbét, ahogy bizonyára Meg és Emily is, miközben alsószoknyájukat igyekeztek a padlóból kiálló szögektől megmenteni, de Sophie tartotta magát: a világért sem hagyta volna, hogy észrevegyék, kedélyét mennyire nyomasztja a látvány. Meg kétségbeesetten húzódott közelebb hozzá, Emily pedig döbbenetében összecsapta a kezét. Sophie mosolyt erőltetett magára, ami nem bizonyult egyszerű feladatnak, annyira megdöbbentő volt a kontraszt a ház külseje és aközött, ami bent a szemük elé tárult. Keserűen járatták körbe a tekintetüket a kifakult tapétán, a szegényes bútorzaton, amikor váratlanul eléjük lépett Mrs. Matthews, a házvezetőnő. Pár másodpercig csendben méregette a jövevényeket, aztán eszébe jutott, mi a kötelessége, és barátságos képet vágva az utazásuk felől érdeklődött. Mrs. Matthews szikár, idős asszony volt, aki elszokott attól, hogy gazda tartózkodjon a házban. Nem volt sem melegség, sem őszinte kíváncsiság a hangjában, ennek ellenére megkapta Sophie-tól az udvarias választ, és azon nyomban megtörtént az illő bemutatkozás is.

– Az édesapjuk hol marad? – kérdezte Mrs. Matthews a lányok háta mögé sandítva.

– A papa és Miss Foxwell, a nevelőnőnk a csomagokkal bajlódik. Kérem, küldjön nekik egy szolgálót. Addig mi Meggel és Emilyvel leülünk a szalonban.

Húgai különösen fáradtnak tűntek. Sosem utaztak még ilyen messzire azelőtt, és a kétnapos kocsiút kimerítőnek bizonyult számukra. Meg ásítozva hajtotta Sophie vállára a fejét.

– Mondd, kérlek, hogy nem kell ma este itt aludnunk. Ennél még a fogadó is jobb volt. Itt minden nyirkos és sötét.

– Egész úton egy lélekkel sem találkoztunk – tette hozzá Emily –, csak rét és mezők, ameddig a szem ellát.

Meg elmosolyodott.

– A dombok pont úgy néztek ki, mint a teknősök páncéljai. Az utolsóról pedig csodálatos kilátás nyílt Berrytonra – válaszolta, majd festődobozát szorongatva hozzátette: – Az a tervem, hogy megfestem.

– Irigyellek. Neked ott a sok mező, romantikus parasztház, de nekem szükségem lesz egy rendes zongorára, hogy gyakorolni tudjak. Biztos vagyok benne, hogy az a zongorának csúfolt hangszer ott a sarokban erre nem alkalmas – mutatott a szalon túloldalán álló régi darabra. – Legalább te magaddal hozhattad az ecsetjeidet.

Meg mindössze egy ásítással válaszolt.

– Ne aggódjatok, lányok. Én különben rosszabbra számítottam – füllentette Sophie, majd óvatosan Emilyre bízta a félig alvó Meget, hogy felkelhessen a kanapéról, és tehessen egy kört a szalonban. Valójában nagyon is kétségbe volt esve a környéket és az Eldridge házat illetően, de csak most, ahogy a foszladozó indiai szőnyegen lépdelt divatos nankin cipőjét figyelve, most érezte igazán a különbséget a Manchester Square tiszta, világos szobái és az Eldridge Manor komorsága között.

Gondolataiba mélyedve járt fel-alá a szobában, és vadul kavarogtak benne az elmúlt hetek emlékei. Már most hiányzott neki London, Laura, még talán John és George is. Az apja nem gondolhatja komolyan ezt a költözést. Lehetetlen! Ez itt nem is élet lenne, hanem száműzetés. Még Napóleon is megszökött, pedig ő egy egész szigetet kapott, ez a ház viszont alig lehet nagyobb, mint a Manchester Square-i házuk. Sophie átért a szalon túloldalára, majd megállt az ablak előtt. A hatalmas franciaablakból a ház mögötti park és a parkot szegélyező patak tárult a szeme elé, a távolban pedig kerítésekkel szabdalt legelőkben, majd erdőkben végződött a látóhatár. A szürkületben nem tűnt ígéretesnek sem a park, sem a rét, és az eső sem segített, hogy vidámabbnak lássa az előtte elterülő völgyet. Minden sötétnek és elhagyatottnak látszott. Vállát a falnak támasztotta, majd lehunyta a szemét, és beleszippantott a szoba áporodott levegőjébe. Egyszeriben Londonban találta magát. Gondolatban egészen a Mansfield Streetig repült, ahol Lady Darlington emeleti szalonja már megtelt társasággal. Ott ült ő is, Laura mellett az egyik a whistasztalnál, és nem is lehetett volna boldogabb, ahogy egyik kezében a lapjait, a másikban pedig egy pohár szilabubot szorongatott. Lady Darlington minden kedd délutánra szervezett egy kis kártyázást. A végére általában George és John is befutott, Sophie szinte hallani vélte, ahogy feltrappolnak a lépcsőn, harsány nevetésük visszhangzik a falak között, de csalódnia kellett; apjára és Miss Foxwellre eszmélt, akik gyors léptekkel közeledtek a hall felől.

– Hol van Mrs. Matthews? – szólt Mr. Plumbury, ahogy a szalon ajtajához ért.

Mrs. Matthewsnak rendkívül éles hallása lehetett, mert fél perc sem telt bele, nesz hallatszott a cselédlépcső felől, majd a házvezetőnő belépett a szalonba. Mr. Plumbury utasítást adott neki a csomagok elrendezését illetően, valamint megkérte rá, hogy még vacsora előtt tegyen vele egy sétát a házban, mert nagyon kíváncsi, mit sikerült a felújításokból megvalósítani.

– Ezt mindet vacsora előtt, Mr. Plumbury? – hüledezett Mrs. Matthews. – Hiszen addig kevesebb mint egy óra van hátra.

Sophie a komódon álló órára pillantott, ami épp elütni készült a négyet.

– Mrs. Matthews, ugye nem gondolja, hogy ötkor kívánunk vacsorázni? Hisz most érkeztünk. Még el kell foglaljuk a szobáinkat, a szobalánynak ki kell csomagolnia a ruháinkat, át kell öltözzünk, a hajunkat is rendbe kell hozni. Egyébként sem szoktunk nyolc előtt vacsorázni.

– Mr. Eldridge minden nap pontban ötkor ült asztalhoz – mondta Mrs. Matthews némi sértettséggel a hangjában –, de ha úgy óhajtja a kisasszony, nyolckor tálalunk. Ebben az esetben hideg hús lesz, egy kevés kihűlt almakompóttal, meg sajt. A sajtnak egyébként sem árt, ha kicsit szellőzik.

– Nincs az a helyzet, amire ne lenne egy frappáns megoldása, nem igaz, Mrs. Matthews? – Mr. Plumburyt felettébb mulattatta az asszony stílusa, és egy percig sem bánta, hogy az unalmas képű Mrs. Harrisont, a Manchester Square-i házvezetőnőt Londonban hagyta.

Sophie-t meglepte a házvezetőnő szemtelen válasza, de úgy döntött, ezúttal inkább ráhagyja.

– Megmutatná a szobáinkat? – Az asszony bólintott. Sophie óvatosan felkeltette bóbiskoló húgait, majd követték Mrs. Matthewst, aki sietős léptekkel elindult a hall irányába.

Egy széles tölgyfa lépcső vitt fel az emeletre, ami egy szalonba, és két oldalán a szobák felé nyíló folyosókra vezetett. A házvezetőnő rámutatott az első ajtóra, kurtán jó pihenést kívánt Sophie-nak, majd tovább terelgette a lány húgait a folyosón. Ahogy Sophie benyitott, Betsyt pillantotta meg, aki a ruhakupacok és kalapdobozok között szorgalmasan pakolászott. Sophie nagyon megörült a lánynak, aki Mrs. Peacockkal már napokkal korábban elindult Londonból. Elégedetten nyugtázta, hogy Betsy egészen komfortossá tette a szobát. Az ágyon hófehér takarók és párnák várták, a kandallóban tűz égett. A szőnyeget, a függönyöket minden bizonnyal a kedvükért hozatták, és az öltözőasztalkájára sem panaszkodhatott. Sophie fáradtan dőlt le az ágyra.

– Mit szólsz a házhoz? – kérdezte a lányt.

– Sosem láttam ennyi koszt ezelőtt, Miss Sophie. Az egész ház legalább olyan öreg és poros, mint Mrs. Matthews és a szabályai.

Sophie elnevette magát.

– Mennyire hiányoztál nekem, drága Betsy! Bizony, nekünk is illően bemutatkozott az imént.

– Mrs. Peacockkal egész nap a vacsora időpontja miatt vitatkoztak. Mrs. Peacock azt mondta, nem találkozott ilyen makacs nőszeméllyel, mióta szakácsnőnek állt, az pedig már nagyon rég lehetett, Sophie kisasszony.

Sophie nagyot sóhajtott.

– Attól tartok, a legfőbb szórakozásom a szakácsnő és a házvezetőnő perlekedése lesz ezen az isten háta mögötti helyen.

Betsy együttérzően bólogatott, majd folytatta a pakolást. Sophie-t a halk neszezés hamar álomba ringatta, és mire eljött a készülődés ideje, egészen felfrissülve ébredt. Szobalánya kitett magáért, divatos frizurát fésült neki, még egy sárga rózsát is beletűzött, ami nagyon szépen állt Sophie barna, hullámos hajában, és tökéletesen illett kedvenc szederszín muszlinruhájához.

– Olyan szép, mint Londonban – jegyezte meg Betsy.

Sophie arca nyomban elkomorodott. Betsy az ajkába harapott, látszott rajta, hogy megbánta a bókot, mihelyst kimondta.

– Ebben a kopott, megsárgult tükörben olyan a színem, mint egy földművesnek – sóhajtotta Sophie.

Szobalánya tanácstalan ábrázattal állt mögötte. Úgy tűnt, kétszer is meggondolja, mit feleljen, amikor megszólalt a vacsorát jelző csengő. Sophie elfintorodott, felállt a fésülködő asztalkájától, majd Betsy sajnálkozó pillantásaitól követve kiment a szobából. Lesietett a lépcsőn, a hallban még csak az apja várakozott. Sophie megörült, hogy egyedül találja. Szerette volna megtudni, mire jutott Mrs. Matthewszal, és így, hogy személyesen is körbejárta, mit gondol a házról, a birtokról. Abban reménykedett, hogy most már az apja is olyan rossz véleménnyel van az egészről, mint ő maga, és esetleg máris meggondolta magát a költözéssel kapcsolatban.

– Drága papa, mi a véleménye… – kezdett bele, amikor Mrs. Matthews váratlanul kinyitotta az étkező ajtaját.

– Tálalhatom a vacsorát?

Mr. Plumbury bólintott.

Közben megérkezett Emily és Meg, Miss Foxwell pedig épp az utolsó lépcsőfokokat tette meg szokásos, kimért eleganciájával. Egyszerre megtelt zsivajjal a hall, Sophie pedig kelletlenül vette tudomásul, hogy nem tudja apját kikérdezni a házról.

Mr. Plumbury a karját nyújtotta neki:

– Később mindent megbeszélünk – mondta mosolyogva, majd bevezette lányát az étkezőbe.

A helyiség a régimódi bútorok ellenére sugárzott némi eleganciát, a krémszínű bársonyfüggönyök újak voltak, a terem tágas, akár húsz főre is meg lehetett volna benne teríteni. Sophie-nak tetszett a látvány, de az igazat megvallva, jobban örült volna, ha az étkező is ugyanolyan rémes, mint a többi helyiség.

Kritikus szemmel vizslatta a terítéket, majd a feltálalt ételeket is, de sajnos a vacsora minden illemszabályt betartva ért véget. A személyzet – ami Mrs. Matthewst és Betsyt jelentette – hiba nélkül szolgálta fel a fogásokat, ruhájuk makulátlan volt, Sophie mégsem érzett elégedettséget.

– Fel kell fogadnunk egy komornyikot meg egy lakájt, papa.

– Semmi akadálya – felelte az apja. – Megkérem Mrs. Matthewst, kérdezzen körbe a faluban.

– És elkelne pár új bútor is.

– A szalonba valót még Londonban megrendeltem, de ide és a szobákba választhatsz egy-két új darabot.

Sophie megköszönte az apja kedvességét. Valóban úgy találta, hogy sem a berendezés, sem a személyzet létszáma nem felel meg az igényeiknek. Örülnie kellett volna a nagyvonalú ajánlatnak, mégis elkedvtelenedett. Alig várta, hogy visszavonuljanak a teához, és végre alkalma legyen az apjával négyszemközt beszélni. Akkor sem érezné boldognak itt magát, ha Hepplewhite székek díszítenék az étkezőt, és Anglia legkiválóbb komornyikja állna vigyázzban az ajtóban.

Miss Foxwell Meg rajzait elemezgette a szalon sötétkék szófáján ülve, Emily pedig egy pergő zongorajátékkal kínozta a rozoga hangszert, és minden fals hangnál grimaszolt egyet. Mr. Plumbury egy ideig hallgatta lánya játékát, majd leült a levelektől és iratoktól roskadozó íróasztalhoz. A dolgozószobájára még várnia kellett, de a házvezetőnő készségesen összeszedte, és a szalonba hozta a birtokkal kapcsolatos összes fontos irományt. Sophie csak erre a pillanatra várt. Sietve felállt a kanapéról, és az apjához lépett.

– Gondterheltnek tűnik, papa.

Mr. Plumbury félretette a leveleket.

– Jó, hogy jössz, Sophie. Szerettem volna beszélni veled valamiről.

– Miről, papa? És mi ez a rengeteg irat? – kérdezte Sophie, az asztalon heverő papírokat fürkészve.

– Az intéző nyilvántartása. Kiadások, költségek, levelek ügyvédektől, hitelezőktől. Szép kis paksaméta, nem igaz?

– Hitelezők? Csak nem adósság maradt hátra, vagy jelzálog terheli a földeket?

– Szó sincs róla. Minden a lehető legnagyobb rendben.

Mr. Plumbury mosolya arról árulkodott, hogy valóban nyugodt a birtok ügyei felől. Sophie-t aggodalom fogta el a kedvező hírek hallatára. Egyáltalán nem örült, hogy az apja mindent rendben talált.

– Papa, kérem, nem gondolja, hogy annál is rosszabb a helyzet, mint amit vártunk? A birtokot felveri a gaz, a gyümölcsös elhanyagolt.

– Épp ellenkezőleg. Amit eddig láttam, bizakodásra ad okot, hogy néhány hónapon belül helyrehozható hiányosságokról van csak szó. Holnap ellovagolok a faluba, és kerítek egy kertészt. Ha gondolod, velem tarthatsz.

Mr. Plumbury nyugodt hangja egyre feszültebbé tette Sophie-t. Idegesen tördelte a kezét, ahogy igyekezett újabb érveket kigondolni.

– Az utak szinte járhatatlanok.

– Semmivel sem rosszabbak, mint bárhol máshol vidéken.

– És a ház? Meg is panaszkodott, hogy nyirkos és hideg. Tudja, hogy a kishúgom milyen könnyen meghűl. Attól félek, már meg is betegedett.

– A háznak mindössze kandallótűzre van szüksége, és egy kis életre – válaszolta az apja, majd kicsit határozottabban hozzátette: – Próbáld meg megszokni az új helyzetedet. Minél hamarabb elfogadod, annál könnyebben talál majd itt rád a boldogság, hidd el nekem.

Elfogadni? Hisz még egy napot eltölteni is kibírhatatlan itt! Sophie tehetetlennek érezte magát az apja döntésével szemben. Arca kipirult a dühtől, könnyek gyűltek a szemébe.

– Papa téved. Soha nem fogom megszokni ezt a helyet! – kiáltotta, majd kirohant a szalonból.

3. fejezet

A reggel kérlelhetetlenül világított be a függönyök mögül Sophie hálószobájába. Hiába küzdött ellene, lassan emlékezetébe tolakodott az előző nap összes kellemetlen eseménye, az utazás viszontagságai, a megérkezés döbbenete, még az esti vita is eszébe jutott, de csak akkor nyúlt a csengő után, amikor már biztos volt benne, hogy nem tud visszaaludni. Kelletlenül fordult a fal felé, a takarót a fülére húzva várta, hátha nem működik a rozsdás csengő, és nem hallják meg odalent, de csalódnia kellett. Nem sokra rá kopogtatást és a szobalánya hangját hallotta az ajtón túlról.

Betsy olyan halkan csukta be maga után az ajtót, mintha annak nyikorgása lenne Miss Plumbury minden bánatának okozója. Bár Sophie ábrázata nem sok jót ígért, azért Betsy reménykedett, hogy a kisasszonynak van ötlete, hogyan üsse agyon a napját. Az igazat megvallva, neki fogalma sem volt, mihez tudna itt kezdeni magával egy városi dáma. Miss Plumburynek Londonban számtalan teendője akadt. Ott volt a rengeteg ismerős, akiket meg kellett látogatnia, egymást érték a bálok, ahol hajnalig kellett táncolnia, vacsorameghívások, kártyapartik, színházi előadások végeláthatatlan sora. Betsy mindegyik eseményhez tudta, melyik lesz a tökéletes öltözék, de most egy pár harisnyán kívül nem mert kikészíteni semmit. Sophie kisasszony összes ruhája finom, lágy darab; muszlin és könnyű selyem, rózsaszínre, sárgára festett krepp anyagok sűrű fodrokkal és virágokkal szegve az alján. Vétek ezeket a gyönyörűségeket egy ilyen helyen tönkretenni, morfondírozott magában Betsy, és már előre fájt a feje, mennyit kell majd a javítgatásukkal esténként bíbelődnie.

Sophie közben felült az ágyán, egy darabig szótlanul figyelte szobalánya sürgését, majd bágyadt hangon megszólalt:

– Bármelyiket, Betsy.

– Hogyan, Miss Sophie?

– Mindegy, melyik ruhát készíted ki. Előveheted akár a legelegánsabb báli ruhámat is, azt, amelyik talpig csipke.

Betsynek esze ágában sem volt a talpigcsipke-ruhát előkapni. Még csak az hiányozna neki, hogy reggelig varrogassa az apró virágokat rajta! Erről szó sem lehetett, így végül egy egyszerű fehéret ajánlott.

– Megteszi – hagyta jóvá Sophie egykedvűen, majd Betsy segítségével felöltözködött.

A reggelihez még nagyon korán volt, és mivel Sophie úgy érezte, képtelen lenne levélírással vagy olvasgatással lekötni a figyelmét, a Grafton House kelméi és szalagjai pedig igencsak messze voltak térben és időben is, ezért úgy döntött, sétál egyet a parkban. A ház mögötti kertet előző délután csak az ablakból látta, szakadó esőben, de aznap napsütéses időre virradtak. Betsytől azt is megtudta, hogy Mr. Plumbury már korán kilovagolt, így a kellemetlen találkozásra biztos, hogy a reggeliig nem kerül sor. Bár szégyellte magát, és szerette volna minél hamarabb kiengesztelni apját, örült neki, hogy van egy kis ideje rendezni a gondolatait. Belátta, hogy kissé gyerekesen viselkedett. Bármennyire is dühös jelenlegi helyzete miatt, nem hisztizhet, mint egy tízéves. Észérvekkel kell előhozakodnia, másképp nem tudja majd meggyőzni az apját. Nagyot sóhajtott. Talán a leglogikusabb érvek sem lesznek elegendőek ahhoz, hogy elhagyják ezt az átkozott helyet.

A májusi reggel csípős levegője meglepte kissé, amikor kilépett a ház nyugati oldalán végigfutó hatalmas teraszra. A szél belekapott a ruhájába, Sophie megborzongott, amikor a hideg anyagot meztelen combján érezte. Már bánta, hogy nem hallgatott Betsyre, és hosszú bundája helyett bíborszín kabátkáját vette fel. Miközben az utolsó gombbal vesződött, fogvacogva nézett körbe.

Az apró kaviccsal felszórt teraszt kőből készült korlát határolta, a két oldalán pedig lépcső vezetett le, ahol a pázsitos kert bokrokkal és virágokkal szegélyezett kanyargós utakban folytatódott. Sophie elsétált egészen a terasz széléig, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a környező dombokra, majd nekiiramodott, és leszaladt a lépcsőn; meg sem állt egészen a park végéig, ahol a patak kettészelte a tájat, és mint természetes határvonal, elválasztotta a parkot a környező legelőktől. Sophie a patak mentén indult tovább. Nem telt sok időbe, az ösvény kiszélesedett, majd a lány egy magtárhoz és a mellé épített istállóhoz ért.

Az istállóba lépve apja lovait találta gondosan bekötve. Mr. Plumbury nagyon vigyázott rájuk, ez a kettő volt a kedvence, és hogy kímélje őket az idevezető úton, minden megállónál friss lovakat bérelt melléjük. Sophie mosolyogva sietett oda hozzájuk, hogy üdvözölje őket, amikor neszre figyelt fel; mintha patadobogást hallana, de épp az ellenkező irányból, mint ahol Nelson kapitány és Domino álldogált. Körbenézett, az istálló végében meg is pillantotta a hangok gazdáját, egy barna lovat, ami fülét hegyezve, csillogó szemmel figyelte minden mozdulatát. Kecses volt, fényes szőrű kanca, s ahogy Sophie odaért hozzá, majd felé nyújtotta a kezét, a ló barátságosan megbökte az orrával.

– Dorothy a neve.

Sophie a hangra felkapta a fejét. Hátranézett, a lovászfiú állt az istállóajtóban.

– Gyönyörű ló, nem igaz? – A fiú minden teketória nélkül elindult Sophie és Dorothy felé.

Kezében egy kosár almával trappolt végig az istállón, majd amikor odaért hozzájuk, ledobta a kosarat a földre, Dorothy pedig egy bájos nyerítéssel üdvözölte. Izgatottan nyújtogatta a nyakát a kosár irányába, amiből Sophie arra következtetett, hogy a hangos puffanás, amivel az almák földet értek, jól ismert hang lehet a számára.

– Látom, megkedvelte magát – szólalt meg a fiú.

– Nagyon barátságos. A gazdaságban kell? – kérdezte Sophie, miközben megsimogatta Dorothy nyakát.

– Túl finom jószág ő a gazdaságba, kisasszony. Én szoktam rajta kilovagolni a földekre.

Sophie izgatottan nézett körbe az istállóban.

– Akad itt egy női nyereg? Esetleg kilovagolhatnék rajta.

– Holnapra kerítek magának egyet. Azt viszont nem garantálom, hogy tetszeni is fog – mondta nevetve a fiú, majd lehajolt a kosárhoz, és adott belőle egy almát Sophie-nak.

Sophie örömmel kapott az alma után, amit rögtön tovább is ajándékozott, és ahogy Dorothy elégedett rágcsálását hallgatta, biztos volt benne, hogy nagyon jól ki fognak jönni egymással.

– Biztosan nem vesz zokon egy ilyen jó lovast, mint én.

– Ha jó lovas a kisasszony, az más, de én mégiscsak attól tartok, gondjai lesznek vele. Dorothyval nem volt idő eleget foglalkozni, és hát… egy kicsit neveletlen. Ha nem bánja, segítek magának egy keveset, amikor holnap először felül rá.

– Rendben, de figyelmeztetem, London legelőkelőbb lovardájában tanultam, így végül lehet, hogy én fogok magának segíteni – mondta vidáman Sophie, majd elköszönt, és már el is indult az ajtó felé.

Ugyan érezte, hogy egy kissé túlzott a lovaglótudását illetően, de a világért sem szerette volna, hogy egy holmi vidéki lovászfiú kioktassa. Különben is, a kecses ügetés technikáját ismeri, a lovakhoz pedig magabiztos lovas kell. Ennyi az egész, nem ördöngösség. Dorothy rendkívül barátságos jószágnak tűnt, Sophie lovaglóruhája és szalagos kalapja pedig alig várja, hogy kicsomagolják, és büszkén viseljék. Londonban csak a hintó miatt tartottak lovakat, de itt elegendő hely volt az istállóban, elegendő perje és tarack a legelőkön, hogy annyi lovuk legyen, amennyit csak akarnak. Itt minden adott, hogy a tudását tovább csiszolhassa. Sophie észre sem vette, hogy már szinte fut a ház felé vezető ösvényen. Kifulladva ért a lépcsőhöz, a korlátnak támaszkodott, és mosolyogva nézett vissza az istállók felé. Az első dolog, amiben az Eldridge Manor jobb, mint a Manchester Square. A környező mezők felfedezése másodlagos volt, Sophie csak szeretett volna magának kellemes reggeli elfoglaltságot találni, és a lovaglás épp megfelelőnek tűnt, hogy a londoni bevásárló körutakat feledtesse. Sőt, a lovaglást mindig is rendkívül elegáns női hobbinak tartotta, magabiztos, előkelő és fiatal hölgyek tiszteletre méltó tevékenységének, amiről szívesen számolna be akár még Laura Darlingtonnak is. Már csak az apja engedélye hiányzott, de ekkor nyomasztó érzés kerítette hatalmába Sophie-t. Lehet, hogy az apja olyan dühös rá, hogy nem adja oda neki Dorothyt?