J. M. Miro: Bringer of Dust

Copyright © 2024 by Ides of March Creative Inc.

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. M. Miro: Bringer of Dust

Flatiron Books, New York, 2024

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 390 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Coverist Studio, Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Műfaj: fantasy, horror

Két fivéremnek,

Kevinnek és Briannek

„S az történt, amit megérzett. Amikor visszanézett,

Mögötte nem volt már az ösvényen senki sem.”

CZESŁAW MIŁOS: Orfeusz és Eurüdiké*

A világon
mindenütt
kihunytak
a fények

1883

1
ROKONSÁG

ALICE QUICKE EGY NYÚZOTT PLATÁNFA ALATT ÁLLT Montparnasse homályában; kalapja karimája csöpögött, viharkabátjá-nak gallérját felhajtotta az eső ellen.

Csendes volt, a szeme sötét. Egy maroktőrt a ruhaujjában, egy másikat pedig a bokájánál rejtett el. Az egyik kezében egy százhúsz centiméteres, bunkósbothoz hasonlatos vasrudat fogott. Befordult a sarkon egy fiáker, zötyögve-fröcskölve, imbolygó oldallámpásokkal elhaladt mellette; a vezetője nem látszott. Párizs ezenkívül sötétségbe burkolózott. Sötéten hullott az eső.

Alice Quicke a hétköznapi megfigyelő számára hétköznapinak tűnt. Az igazi szörnyetegekre ez mindig igaz. Közel egy hónapja érkezett a városba, nyugtalanságot keltve, akárhol csak felbukkant. Nem a ruhái tették – a nadrág meg a foltos viharkabát –, mert egy férfiruhát viselő nővel nem nagyon törődtek, legalábbis Párizsban. Habár az ujjbütykei a legtöbb férfiénál nagyobbak voltak; a csuklója töve heges, akár egy kovácsé; gubancos, szőke hajába pedig agyag tapadt, ezek nem számítottak. A szemében csillanó, vékony holdsarlónyi fény számított, ami oldalra fordított pengére hasonlított, és a legtöbb szemlélődőt elriasztotta. Négy hónappal ezelőtt megölte a társát és barátját, úgy lőtte szíven, hogy közben a szemébe nézett, azelőtt pedig olyan rémségeket tapasztalt, amelyeknek tündérmesékben lett volna a helye – különös képességekkel sújtott gyerekeket, meg szörnyetegeket is, igaziakat, amelyeket még akkor is maga előtt látott, amikor lehunyta a szemét. Súlyosan megsebesítette az egyikük: egy zakatoló vonat tetején ledöfte egy füstnyúlvány. Akármi is fertőzte akkor meg, még mindig nem ürült ki a szervezetéből. Reggelente fájdalmak közt ébredt, és a bordáira szorította a kezét, a régi sebére, azt képzelve, hogy valami iszonyatos dolog bomlik ki közvetlenül a bőre alatt, a részévé válva.

Ekkor egy sárral összefröcskölt köpenyt viselő alak fordult a sugárútra, szaporán szedve a lábát az esőben. Ribs volt az. A derekán viselt övére tolvajlámpást erősített. Alice kilépett az árnyak közül, és együtt egy csatornafedélhez siettek. Alice a vasrúddal felfeszítette; az eső tajtékzott, ahogy átömlött a lyuk peremén, végig a rozsdás vas létrafokokon, bele a hirtelen jött sötétségbe. Ribs lemászott. A nő követte.

Aztán, a vasfokokba kapaszkodva, Alice felnyúlt, és visszahúzta a nehéz fedőt a helyére, elvágva az eső útját. A sötétségben követte a barátját, le Párizs katakombáiba.

– Jézusom… – motyogta, amikor érezte, hogy leér a lába. Visszhangot keltett a hangja. – Jól jönne egy kis fény, nem?

Pár pillanat múltán kinyílt a lámpás retesze. Régi fajta, gyertyás lámpás volt, domború üveggel, és belőle erőtlen sárga fény világította meg az aknafolyosót. Ribs levette az övéről, és nekidöntötte a falnak. Alice látta, hogy a lány hátrahúzza a nedves csuklyáját, és lesimítja vörös haját. A levegő hűvös volt és fanyar.

Ribs a hézagos fogsorát kivillantva elvigyorodott.

– Nem Jézus. Csak én.

Alice szúrós pillantást vetett rá.

– Mi a baj?

– Majdnem egy órát vártam.

A lány rákacsintott.

– Nem az én hibám, hogy korán érkeztél. Ne aggódj, hoztam ebédet. Gondolom, te elfelejtetted.

– Senki se látott meg?

– Hogy megláttak-e? – Ribs sértettséget színlelt. Szipogott, aztán széttárta a kabátját, felfedve egy barna papírba bugyolált csomagot, amit az egyik karja alá erősített. – Most ezt nézd! Egy bagett és egy sajt fele! Hiszen semmi értelme csont és bőrnek lenni, csak mert idelent mindenki más az!

Alice elfojtotta a mosolyát. Ribs olyan tizenöt-tizenhat éves lehetett, de a kisugárzása azt súgta a nőnek, hogy úgy igazán sosem volt gyerek. Valami más miatt pedig nem hitte, hogy valaha is igazán felnő.

A katakombákat sűrű csend burkolta be. A magas és boltíves alagút háromfelé ágazott. Alice lehunyta a szemét, az oldalában pedig kivirágzott a sötét sajgás.

A második orzint, a világok közti ajtót keresték, az utat, amelyen átkelhettek a holtak földjére, hogy megtaláljanak egy csapdába esett, eleven fiút. Valahol Párizs alatt kellett lennie. Hosszú hónapokkal ezelőtt dr. Berghast ennyit elárult Alice-nek cairndale-i, napfényes üvegházában, miközben furcsa csontmadár kattogott a csuklójánál, rideg és élettelen szemmel. És Alice szinte a Párizsba érkezésének pillanatában megérezte a sajgást, mely az oldalán ejtett, régi sebből terjedt szét; a hűvöst, ami a bal karján át az ujjbegyébe szivárgott. Mintha az a fertőzött por, amit Jacob Marber – a romlott tehetség, egy olyan rettenetes gonosz szolgája, amelyről Alice álmodni sem mert – hagyott benne, mocorogni, ébredezni kezdett volna. Mintha tudta volna, hogy a közelben van egy orzin. És akár egy oldalába mélyesztett horog, vonni és vezetni kezdte, előbb a zsúfolt utcákon és sugárutakon, át a hidakon, majd le az osszáriumok útvesztőjébe. Ribs, aki mindig vele tartott, leginkább csak éberen követte őt. Ami Alice-t illeti, ő egyszerűen arra ment, amerre a legnagyobb fájdalmat érezte.

Most azonban nem a csontkamrákban jártak. Párizs alatt kilométeres ősi kőfejtők húzódtak, mészkőből kivájt alagutak és lépcsők, víz alá merülő termek, teljes sötétségben rejtőző kutak. Csak kis részüket ismerték. Az emberek között mendemondák jártak a föld mélyén élő teremtményekről, sápadt lényekről, bosszúszomjas kísértetekről. Gyilkosokról és zsebtolvajokról. Szolgákról, akik eltévedtek a feketeségben, amikor kialudt a lámpásuk, hogy a testüket csak évek múlva találják meg. Néhány történet váratlan szakadékokról, zsákutcákról vagy beomló mennyezetekről szólt.

Egy részük talán igaz is volt. Alice azonban úgy gondolta, hogy abban a sötétségben ő maga és a benne lévő dolog a legrosszabb.

Ribs furcsa pillantást vetett rá.

– Na? Akkor merre?

Alice elfintorodott. Elindult a bal oldali alagútban, ugyanarra, amerre előző este is, követve a piros krétanyomot, amit fokozatosan kiegészítgettek. Ribs a nyomában baktatott.

Az alagutak először szárazak voltak. A lámpás fénysugara gyengén világított, és Ribs lépéseivel együtt ingott. Nagyjából egyméternyire láttak maguk elé, messzebb nem. Az alagút előbb erre kanyarodott, aztán arra, majd leereszkedtek egy vaslépcsőn, amit valamikor a múlt században építhettek be; egy kút mellett, majd egy mészkőhasadékon osontak át. Eközben figyelték az útjukat jelölő piros krétacsíkot. Kiléptek egy hosszú aknafolyosóra, amelynek mennyezetét oszlopok támasztották alá; árnyékuk torzan és némán húzódott meg a feketeségben. Lehűlt a levegő. Továbbsiettek.

Néha-néha megálltak egy korty víz vagy egy falat kenyér erejéig, de sehol sem időztek sokáig. Ribs ilyenkor felmászott egy mészkőtömbre, és lelógatott karral elterült, esetleg lehuppant a földre, ha az száraznak bizonyult, és fáradtan szuszogott a rossz levegőben.

Ribs egy efféle pihenő során szóba hozta barátjukat, Komakót, a porművest. Spanyolországba ment egy ősi glifikus és a második orzinnal kapcsolatos titkai után kutatva. Ragaszkodott hozzá, hogy egyedül menjen.

– Olyan átkozottul makacs! Te jó ég! De talán semmi baja.

– Az a lány tud vigyázni magára – dünnyögte Alice. – Én inkább a glifikusért aggódnék.

Hallotta, hogy erre Ribs felhorkant.

A sötétség mintha rájuk borult volna, eltompítva a hangjukat. Alice-nek nem tetszett az újdonsült kimerültség, amit a barátja hangjában hallott.

– Meg fogjuk találni ezt a második orzint – mondta. – Hiszel nekem, ugye?

A lány nem felelt.

– Ribs?

– Persze – válaszolta végül. – De engem az aggaszt, ami azután lesz, hogy megtaláltuk.

– Azután kiszabadítjuk Marlowe-t. Ez fog történni.

Ribs az oldalára fordult, és felemelte a fejét. A lámpás fényében földöntúlinak és sápadtnak tűnt.

– Nem szeretek belegondolni, hogy még mi szabadulhat ki. Charlie rettenetesen félt, amikor visszatért, még a Cairndale Intézetben. Emlékszem rá. – A nyirkosság hirtelen hűvösebbé vált az aknában. – Folyton őrá gondolok. Este. Amikor aludni próbálok.

– Charlie-ra?

– Nem Charlie-ra.

Alice persze tudta, Ribs kire céloz. Nem beszéltek Marlowe-ról, nem sokszor. Eszébe jutott a kisfiú, akit ismert; a nyugodt bizonyosság az arcán, ahogy mindenek ellenére úgy döntött, hinni fog a jóságában; a benne lakozó különös hatalom. Mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna. Az az este, amikor először látta a képességét, a kék ragyogást abban a Remington melletti mutatványossátorban. A faragatlan férfiak könnyes szemmel figyelték őt. Alice nem egészen tudta, mit mondjon. Ribs mostanra felült, magasabbra tolta a lámpásban a faggyút, azután elővette a pótgyertyát, amit hozott.

– Azért mész a sötétségbe, mert a rossz dolgok ott vannak – motyogta. – Mert csak így lehet küzdeni ellenük. Megértem. De a sötétben könnyű azt hinni, hogy a gonoszság erősebb, mint amilyen valójában.

Alice hallgatott. Ribs néha meglepte. Érezte a csuklójához erősített kis pengét, a belőle szivárgó vigaszt. Arra gondolt, hogy a rossz dolgok néha nem is a sötétségben laknak. Hanem végig az ember orra előtt, a fényben.

Talpra kászálódott. A fejük feletti kő súlyosnak, megsemmisítő erejűnek tűnt. A gyertya fénykörén túl a sötétség mintha a végtelenbe nyúlt volna.

– Jobb lesz, ha továbbmegyünk – mondta halkan Alice.

EZERÖTSZÁZ KILOMÉTERREL DÉLEBBRE, egy gazos kertben, Szicília déli partján, Abigail Davenshaw mezítláb sétált a villája előtt; hosszú szoknyája a bokáját súrolta.

Az éjszakai meleget áthatotta a régi kertészsufni mellé ültetett, cserepes bazsalikomok illata. A nő a bespalettázott ablakok mögül hangokat és gyerekek nevetését hallotta. Egész életében vak volt, de lordja és jótevője, a férfi, aki felnevelte és kitanította, nem hagyta, hogy a vaksága az útjába álljon annak, amivé válhatott. Azt mondta, a vakság és a látás nem egymás ellentétei. Ezt a látók csak előítéletből mondták. Abigail az azóta eltelt évek során megtanulta, hogy a látásnak sokféle módja létezik. Ő nem sötétségben járt, hanem enyhe, havas homályban a látótere peremén, amely éjjel-nappal, mindig ott volt, és éles fény esetén – legyen szó erősen ragyogó lámpáról vagy a perzselően tűző napról – megérezte az izzást, és arrafelé fordult. Még mindig sovány és egyenes tartású volt, mint régen, a Cairndale igazgatónőjeként is; de már valami más lett, valami új: megváltoztatta az Angliából elhozott gyerekek, meg az építés alatt álló, új menedékük iránti felelősségérzetének terhe.

Megkedvelte a napnak ezt az óráját, amikor Susan lefektette a megmentett gyerekeket, ő pedig kiosonhatott a kertbe, és egyedül maradhatott a gondolataival. Mostanra szétszóródtak azok a kamaszok, akiket megismert és megszeretett: az ifjú Oskar itt maradt, védve és vezetve a kicsiket; Ribs Alice árnyékában járta Párizs pompás sugárútjait; a legidősebb védence, Komako valahol Spanyolországban volt, arra a glifikusra vadászva, aki állítólag ott él. Charlie remélhetőleg valahol az északi vizeken lesz, talán már vissza is ért Edinburghba. Mivel elvesztette az öngyógyító képességét – nem is, ellopták tőle, Berghast kitépte belőle az orzin szélén –, fiatal elméje pedig csordultig telt haraggal, önmagát hibáztatva azért, ami a Cairndale-ben történt, Abigail miatta aggódott a legjobban. Vagyis majdnem. Az elméje hátsó szegletében mindig ott volt Marlowe, a kis Marlowe, aki valahol a holtak világában sodródott, és talán már nem is élt.

Komoran lesimította szoros kontyát. Nem, ilyet nem gondolhat.

Mindenekfelett azt akarta, hogy újra összehozza őket, hogy biztonságos menedéket kínáljon nekik; olyan védett helyet, ahol egyszerűen fiatalok lehetnek, megismerhetik a képességeik határait, és megtanulhatják, hogyan rejtsék azt el egy olyan világban, amely fél a másságuktól.

Abigail azonban arra gondolt, amikor megállt, és ujjaival a murvafürt levelei közé nyúlt, hogy ez talán sosem lesz lehetséges.

Örülhettek, hogy egyáltalán itt vannak. A villát a múlt század óta a Cairndale Intézet, a tehetségesek ősi menedéke gondozza. Egészen véletlenül találtak egy dokumentumot Margaret Harrogate londoni iratai között, amelyek ezt igazolják is, úgyhogy Abigail hirtelen ötlettől vezérelve úgy döntött, délre költözteti mindannyiukat. A főépületet, amely egy tenger melletti, sziklás fokon gubbasztott, nyolcvan évvel korábban bezárta egy angol nő, míg Napóleon lángra lobbantotta Európát, és azóta senki sem élt itt. A tető itt-ott megadta magát. Egy fa nőtt ki a kocsiszínből. Mélységes szomorúság lengte körbe a telket. Talán csak a múló idő érzése. Charlie és Oskar a második héten találták meg a mosókonyha alatt rejtőző helyiséget, a hosszú, kőből kivájt szobát, amelyben minden felületet vésett feliratok borítanak. Abigail végigsimította ujjával az írást, eltöltötte a csodálat, hallgatta a fiúk lépteinek visszhangját, és felcsillant benne a remény. Tanulmányozta az orzinok és tehetségek elnagyolt képeit, meg azét a szarvas alakét, amiről tudta, hogy bizonyára a draugr lehet, az az ősi gonosz, ami fiatal tehetségekből táplálkozott, és a szolgálatába csábította Jacob Marbert. Titkok rejlettek itt, régi igazságok, csak legyen, aki megfejti őket!

Az idő nagy részében azonban a villa helyreállításának nehézkes munkájával foglalkoztak. Abigail Davenshaw kézfejével dörgölte arcát, az ott húzódó erek kemény barázdáit, és eszébe jutott, hogy az évek mintha a bőréből nőnének ki. Még mindig feszesen hátrahúzta az arcából és a nyakáról a haját, ahogy a Cairndale-ben is, és még mindig hosszú vásznat kötött a szemére. Ezt továbbra is a gyerekek érdekében tette. Ám a régi szemkötője – amit réges-rég a jótevője ajándékozott neki – elveszett az intézet tüzében, amikor Jacob Marber rájuk támadott, úgyhogy most hétköznapi, fekete szövetet használt, amit egy palermói piacon vett, míg az Agrigentón túli hosszú utazás előtt rendezgették a felszerelésüket.

Megállt, amikor elérte a kert közepén álló kő szökőkutat. Minden út itt futott össze, akár egy kerék küllői. Az illatos hibiszkusz és magnólia mellett rothadás bűzlött a levegőben, amilyen a vágóhidak terhes, zavaros szaga.

Abigail elfordította a fejét.

– Mr. Czekowisz, kérem, szóljon Lymenionnak, hogy jöjjön ki a kútból.

A tőle balra álló pad felől csoszogást hallott, aztán a fiú felszisszent:

– Lymenion! Megmondtam, hogy nem mehetsz oda be! Nem illik. – A fiú bűnbánó hangot hallatott. – Igazán sajnálom, Miss Davenshaw. Csak szereti a lábán érezni a vizet. Lymenion itt nagyon átmelegszik.

– Hrrr! – tette hozzá a húsgólem. A nő hallotta súlyának nedves, ázott útját, amint kimászik a kútból.

– A kertészsufni mellett van egy vizeshordó, Lymenion – mondta szigorúan. – Ezt te is tudod.

Persze nem haragudott rá, nem igazán. Arra gondolt, a teremtmény milyen bátran viselkedett abban a rettenetes, őszi tűzvészben, ahogy feláldozta magát Jacob Marber ellen, és darabokra szaggatták. A Palermóban töltött utolsó napjaik során Oskar eltűnt, és amikor két nappal később visszatért, Lymenion jobb volt, mint új korában. A nő nem kérdezte meg, a fiú hol találta hozzá a húst.

Mostanra Oskar is megváltozott. Magára és Lymenionra vette a többi gyerek védelmének feladatát, és Abigailt meglepte, milyen komolyan felnőtt a feladathoz. Még mindig bátortalan és tétova volt, a hangjában mégis acélosság csendült. Tizenhárom éves létére rettenetes dolgokkal találta szemben magát, és életben maradt. Így vagy úgy, de többé nem számított ártatlannak, és már soha nem is lesz az.

Ez viszont mindegyikükre igaz, gondolta sajgással a lelkében a nő. A gyerekkoruk igazán sosem volt a sajátjuk.

– Jubal és Meredith már majdnem befejezte a fal újraépítését, ahogy kérte – jelentette most a fiú. – Lymenion sokat segített. Tudom, hogy mindketten klinkerek, de még kicsik, és nem sokáig tart az erejük. A fal hamarosan elég strapabíró lesz. Akármi is ásta körbe, most megnehezül a dolga. Lymenion szerint egy kutya lehet az. Ó, és Miss Crowley megkért, hogy mondjam meg: az éléskamrában ismét megfogyatkozott a liszt és a só. A szállítókocsi késik. Azt kérdezi, nem szeretne-e másik szárazáru-kereskedő után nézni.

A város jó egyórányira esett. Abigail Davenshaw unottan megrázta a fejét.

– Miss Crowley az angol pontossághoz szokott. Úgy hiszem, jobb lesz, ha mind alkalmazkodunk a szicíliaiak szokásaihoz.

– Hrrr – értett egyet Lymenion.

– És Mr. Oviddal mi a helyzet? Érkezett róla hír?

– Ma reggel. A városból egy boltos inas felszaladt a postával. Charlie biztonságban megérkezett Edinburghba. Nem sok egyebet mond.

– Semmit a vésésről? Nincs hír az alkimistanőről, és arról, vajon segít-e nekünk?

– Szerintem épp csak megérkezett, amikor írt nekünk. – Oskar habozott. – Tudja, általában milyenek a levelei, ugye? Hát, ez még rövidebb lett. Viszont, Miss Davenshaw…

– Igen?

– Lymenion ma reggel talált valamit a falakon kívül. Valami… természetelleneset.

A nő érdeklődve odafordította a fejét.

– Sz… szerintem talán kutya lehetett. Vagy hát régebben az volt. A dombok között élő vadkutyák egyike. Nehezen tudtam megállapítani. Hiányzott a feje. És valami belebújt, és szétszakította. Egészen széttrancsírozta. Ahonnan származom, ott azt mondanák, farkasok tették. Csakhogy a belsőségeket nem ették meg, Miss Davenshaw. Azokat egyszerűen… kihúzták, és kör alakban elrendezték a tetem körül. Egyfajta… figyelmeztetés gyanánt.

Abigail Davenshaw hirtelen zaklatottá és éberré vált. Kitapogatta a szökőkút peremét, leült, aztán egyik kezével belenyúlt a hideg vízbe.

– Szicíliában nincsenek farkasok, Mr. Czekowisz. Most hol van a tetem?

– Még mindig ugyanott. Nem akartam hozzányúlni. Úgy éreztem, valami… nem stimmel vele. Mit gondol, mi lehet az?

– Talán semmi – felelte halkan a nő.

Érezte, hogy a fiú őt figyeli. Lymenion balra tőle nagyokat szuszogott, mint egy ló a nehéz vágta után. Valaki elkezdett játszani a régi gépzongorán a villa romos báltermében, és a kísérteties, hamis klimpírozás kiszűrődött a kertbe. Abigail a mosókonyha alatti titkos teremre gondolt, az ősi rúnákkal és a tehetségesek vésett képeivel. A falakon kívül ólálkodó vadkutyákra gondolt. Az Angliából elhozott gyerekekre, akiknek még mindig gyenge és bizonytalan a képessége; valamint Susan Crowley-ra, aki védelmező tyúkanyóként sürgölődött körülöttük. Ennek jó helynek kellene lennie, gondolta, biztonságos helynek. Felállt a kút széléről, hirtelen elcsigázottan.

– Mit szeretne, mit kezdjek vele? – kérdezte a fiú.

– Ásd el – felelte a nő. – Ásd el olyan helyre, ahol senki sem találhat rá.

ONOE KOMAKO LEERESZKEDETT a vaskorlátról, egy pillanatig függeszkedett a levegőben, arcán a barcelonai reggel esőcseppjeivel. Aztán leugrott.

Kést tartott a foga között.

Hangtalanul érkezett a macskakövekre. A fekete kutyás férfi, az el Vicari Angles nevű baljóslatú tehetség már eltűnt a sarkon túl. Az eső ellenére világos volt az ég, és az óváros rücskös kőtömbjei és egyenetlen utcái összezavarták Komakót. Sötétben ismerte a legjobban. Folyton az arca elé emelte a kezét, sűrűn pislogva a napfényben. Az eső ködpáraként hullott.

A lány sötét, átázott köpenyt viselt, valamint bíborszínű szoknyát, melyet sötétebbé változtatott a víz, a kezét pedig kesztyű borította a kiütések miatt. A köpenye alatt fonott haja nehezen, ostorszerűen lógott a hátára. Barcelona gótikus negyedének utcái keskenynek és kanyargósnak bizonyultak, Komako pedig lekuporodott a kora reggeli fényben, s hallgatózott. Ilyenkor még elhagyatottak voltak az utcák, ő pedig, hála istennek, egyedül volt. A saját bőrén tanulta meg, hogy a lány, aki ilyenkor egyedül jár, bizony komiszságot vonz magához, és most nem pazarolhatta arra az idejét, hogy tiszteletet tanítson egy férfinak.

Nem mintha nehezére esne.

Két hete minden este követte Vicari Anglest. A szóbeszéd szerint egyedül járta az utcákat – mellette egy fekete kutyával –, baljóslatú alakként, aki a Cairndale leégése után bukkant fel. Kis csapatnyi tehetséggel társult, kisstílű tolvajokkal, akik valahol a városban bújtak meg. A valladolidi kelmefestő esküdözött, hogy ők tudják, merre kell keresni a spanyol glifikust; esküdözött, rémülettel a szemében, míg Komako porkötelétől elszorult a torka, fekete, égéshez hasonló nyomokat hagyva a nyakán. Komako úgy döntött, hisz neki.

Az alak léptei halkulni kezdtek. A lány lopva futni kezdett, kipislogva a szeméből az esőt, s szemében acélként villogott az erőszak.

Megváltozott. Újdonsült ridegség, kíméletlenség költözött belé. Azt kérte, hadd jöjjön egyedül Spanyolországba, hadd legyen ő, aki lenyomozza a spanyol glifikust, részint azért, mert nem tudott a többiek közelében lenni. A legkisebbek közelében, akik túlélték a Cairndale-t, és akiket ő nem tudott megvédeni. Ribs, a legjobb barátja, akit majdnem megölt Jacob vérszívója. A szomorú szemű Charlie, aki úgy nézte őt, mintha nagyon messze lenne; mintha már nem is ismerné igazán. Mintha Marlowe elvesztése valahogy éket vert volna közéjük, noha mindannyian osztoztak a gyászon. És a sötét igazság az volt – az igazán rémes igazság, amit Komako soha, de soha nem ismerne be senkinek –, hogy a szíve mélyén nem hitte, hogy Marlowe túlélte. Egyszerűen csak meghalt, és kész, mint a húga, Tesi, vagy mint bárki más. Mert ilyen a világ.

Az a helyzet, hogy Kóban tényleg megváltozott valami azon a rettenetes estén. Mintha lelke bizakodó fele összezsugorodott volna. Arra gondolt, ennek köze lehetett hozzá, hogy újra látta Jacobot, aki egykor jóságot és vigaszt kínált neki, mintha a bátyja lett volna, és aki ott ült vele a régi kabukiszínház tetején a csillagos égbolt alatt, és családról, szeretetről meg arról suttogott neki, hogy sosem hagyja cserben. De aztán elcsábította a draugr – nem, gondolta Ko, mondd úgy, ahogy történt: Jacob hagyta, hogy megtörténjen, ő választotta ezt –, és ő maga is egyfajta szörnyeteggé vált. És Komako tudta, hogy ő túlságosan is hasonlít rá. Mindig is hasonlított.

És ez megrémítette.

Most azonban csak ő maradt a porművesek közül; csak ő harcolhatott. Az idősebb tehetségek meghaltak, Frank Coulton meghalt. Igen, Komako a veszély miatt jött Spanyolországba egyedül, meg azért, nehogy másnak is bántódása essék, de az igazat megvallva, azt sem akarta, hogy a barátai lássák, mi mindenre lenne képes.

És az pontosan mi is?

Bármi, amire rákényszerül.

Követte az alakot és a fekete kutyáját, végig a las Ramblason, a platánfák között kanyarogva, és amikor elérte a Boqueriát, Ko sietve bal felé vette az irányt, az azon túli utcák labirintusába. Az ősi falakon túl húzódott az újonnan felépített Eixample, elködösítve a levegőt – a divatos terek és új lakások hetente tovább szaporodtak, eső ide vagy oda. A legrégebbi területeken azonban, az útvesztőhöz hasonlatos sikátorokban, ahol a lány kibérelt egy lakást egy kötélverő műhelye felett, mindent beburkoltak az árnyékok, csikorogtak a szekerek kerekei, és tócsákban állt a szenny. Ő ezt nem bánta. A férfi átkelt egy kis téren, amin szatírt ábrázoló szökőkút díszlett, majd egy omladozó sikátor sarkán lelassított. Komako észrevett egy sálat és egy foltos cilindert, melynek karimáját az időjárás miatt jó mélyre húzták; valamint egy felöltő felállított gallérját. A férfi nagyon magas volt. A lány nem is látta az arcát. Fegyverként lengette ezüstvégű sétabotját, a fekete masztiff a sarkában kocogott.

Elért egy fekete ajtót, amelynek a közepébe vaskopogtatót szögeltek, és elővett egy kulcscsomót. A masztiff elfordult az esőben, visszanézett Kóra. A lánynak elakadt a lélegzete. Az esőben képtelen lenne használni a porát, úgyhogy nem volt hasznosabb, mint a markában tartott kés. A férfi azonban nem látta meg, helyette behúzta a nyakát, bement, a kutya pedig besurrant mögötte, mint valami élő árnyék.

Komako követte őket. Még nem zárták be az ajtót. Odabent kis, fehérre meszelt előszobát látott egy homályba vezető folyosóval. Egy alkóvban, kis tálkán gyertya állt. Ko levette a kesztyűjét, szorosan rámarkolt a kanócra, ami pár pillanat múlva lángra lobbant.

Csak beszélni akart. Szüksége volt ezeknek a tehetségeknek a segítségére, hogy elárulják, hogyan találhatná meg a spanyol glifikust. Ezt akarta. Nem szeretett volna harcolni; nem akarta bántani őket.

De azért magaddal hoztad a kést, nem? – gondolta. Nem mintha odabent szükséged lenne rá.

Egy pillanatra azt kívánta, bár vele lenne Ribs vagy Charlie, aztán megrándult az arca a saját gyengeségétől. Látta a nedves lábnyomokat arra, amerre el Vicari Angles ment, és követte őt egy pinceajtóhoz. A levegőben különös, fémes szag terjengett, meg valami más, valami visszataszító.

Komako lement.

A pincében téglaoszlopokat, kőtömbökből álló boltíveket látott. Alattuk döngöltföld-padló. Komako eltette a kését, helyette megérezte a bőrében a régi fájdalmat, ahogy maga felé vonzotta a port. A szag áporodott volt, és nagyon közeli. A pince túlsó sarkában pedig egy másik fénypontot látott.

Egy férfi görnyedt egy egyenetlen asztal fölé, háttal a lánynak. Az a tehetség volt, akit Komako követett. A kutyát nem látta. A férfi levette a cilinderét; a haját leégették a feje egyik oldaláról. A füle mintha megolvadt és eltorzult volna. A lány közeledtére az alak kissé elfordította az arcát, a sötétben pedig morogni kezdett a nagy testű, fekete masztiff. A homályban Ko víztócsákat látott, ahol beszivárgott az eső, és mintha ruhakötegek rejtőztek volna a sötétben.

– Por qué me molestas aquí? – mordult rekedten a férfi.

Aztán kiegyenesedett, és odafordult.

A lány azonnal feszes porgyűrűt vonzott a szabad kezéhez, míg a karján végigszikrázott a fájdalom. Mivel az asztalon álló gyertya a férfi mögé került, először nem tudta kivenni a vonásait, csak hogy magasabb és szélesebb, mint korábban hitte. Két keze hatalmas volt és nagyon heges, az egyikben fegyverként tartotta az ezüsthegyű botot. Amikor a lány felemelte a saját gyertyáját, a fény imbolyogva megvilágította az alak vonásait, és egy pillanatra Komako alig értette, amit lát: a beesett, borostás arcot, meg az aszott, légzés közben szétnyíló ajkat. Úgy tűnt, a férfi sírt. Az egyik papírvékony szemhéja megremegett, mint szélben a levél. Nyúzott fején pókháló-vékonyságú hajszálak libbentek. Aztán összeálltak a részletek, és Ko megértette: rettenetesen megégett az arca.

Ekkor elakadt a lélegzete a csodálkozástól. Ismerte a férfit!

– Mr. Bailey? – suttogta.

Az alak, ez a tagbaszakadt személy, őt figyelte. Aztán hirtelen felismerés csillant a szemében – felismerés és undor.

– Miss Onoe – mondta. – Istenem, mit akar? Minek jött ide?

A lányt meglepte, mennyire felgyorsult a szíve. A Cairndale-ben mind annyira féltek ettől a férfitól. Dr. Berghast inasa volt, aki bármikor az igazgató dolgozószobájába vezethette a gyerekeket. Sosem mosolygott, ritkán beszélt, és nem érdekelte a másokban keltett rettegés.

Komako gyűlölte.

Most a fejét csóválta, és megpróbálta megérteni, a férfi mégis hogy lehet itt. Miss Davenshaw nem azt mondta, hogy holtan találta? Azon a Cairndale-ben töltött utolsó estén. Feltépték a torkát. Hogyhogy mégis él? Aztán Ko rájött, hogy ez nem számít – a férfira nézett, gyűlöletes, heges nyakára, és a csillogásra az arcán, amelyet okozhatott az eső, de akár a könnyei is –, ugyanis most, hogy élt, ő állt a legközelebb ahhoz a férfihoz, aki ezt az egészet okozta. Egy percre megfeledkezett a spanyol glifikusról; megfeledkezett a felkutatásáról. Csak a haragja létezett.

A por összesűrűsödött ökölbe szorított keze körül.

– Tudta? – szegezte a férfinak a kérdést. – Tudta, hogy dr. Berghast mit tervez? Hogy egyszerűen magának akarta a draugr hatalmát? Hogy kihasznált minket; kihasználta Marlowe-t…

Mr. Bailey azonban rezzenéstelenül meredt rá, nedves arccal.

– Számít az? – kérdezte halkan. – Nézzen körbe! Kudarcot vallott. Most pedig együtt kell élnünk a következményekkel.

Ekkor a lány riadtan vette észre, hogy a sötétben azok nem ruhakupacok, hanem testek. Négyet számlált. Három nőt, egy férfit. Súlyosan megcsonkították, széttépték őket. Csillogva feküdtek a gyenge fényben, nedvesen, frissen. Az arcukat szerencsére kabáttal vagy inggel eltakarták. Az egyik fal felé széles, elmaszatolt vérfolt vezetett, aztán hirtelen félbeszakadt.

– Volt egy másik, egy kisfiú is – mondta Mr. Bailey. – Juan Carlos. Ő görgető volt.

– Elszökött?

– Senki sem szökhet el – felelte a férfi. – Elragadta őt.

Komako kényszerítette magát, hogy egyesével a testekre nézzen. Aztán azt mondta:

– Mi művelte ezt, Mr. Bailey?

Azonban már tudta a választ. Amikor a férfi kimondta a szót – draugr –, valami hűvös és rettenetes haladt keresztül rajta. A férfira meredt, s a fekete por megsűrűsödött az öklénél. A férfi szemhéja nem nyílt fel teljesen, és a lány látta, hogy alatta opálos a szeme. Mr. Bailey nem hazudott. Viszont azt sem tudta, amit a lány igen, hogy a draugr meghalt, méghozzá dr. Berghast pusztította el az orzinnál.

– Lehetetlen – suttogta a lány. – Látta? Látta, hogy a draugr tette?

– Sehol sem biztonságos, Miss Onoe – mondta a férfi. – Most egyik tehetségnek sem az. Még egy magához hasonló porművesnek sem.

Komako ekkor kényszerítette magát, hogy a férfira nézzen. De úgy igazán. Eleget hallott.

– Az Angol Vikáriust keresem – mondta hűvösen, uralkodva a haragján. – Egy tehetséget, akinek fekete kutyája és ezüstbotja van. Úgy hallottam, tudja, merre találom a spanyol glifikust. Maga az?

– Áh, nem. – A férfi nehézkesen leült. – Már nem.

– Ezt hogy érti?

Mr. Bailey elengedte a füle mellett a kérdést.

– Vissza fog térni. Ennek addig nem lesz vége, amíg rám nem talál. Szerintem engem keres. Igen. Igen, engem.

Komako nem tudta megakadályozni, hogy megremegjen a hangja. Az eső a köpenyéből a földre csöpögött. A férfi félőrült volt.

– Szükségünk van a segítségére, Mr. Bailey – mondta. – Ennyivel tartozik nekünk.

Nyikorogtak körülöttük az ősi falak.

– Nekünk? – Mr. Bailey lassan felemelte elcsúfított arcát. – Ez meg mit jelent?

– Miss Davenshaw-val vagyok. És azokkal a gyerekekkel, akikkel kijutottunk.

A férfi az arcát fürkészte. Komako érezte, hogy latolgatja a lehetőségeit.

– Miss Davenshaw mégis miért keresi a spanyol glifikust? Az minden glifikus közül a legöregebb és legveszélyesebb. Okkal rejtették el.

– Marlowe miatt – felelte élesen Komako. Fellobbant benne a düh. – Eltűnt azon az éjszakán, amikor Cairndale porig égett. Előbb lezárta az orzint, de azután ő… beleveszett. Csapdába esett. Szerintünk a spanyol glifikus segíthetne nekünk visszaszerezni. Talán tudunk egy lehetséges megoldásról.

Mr. Bailey szeme elkerekedett.

– A ragyogó fiú? Elveszett?

– Egyelőre. De már nem sokáig.

A férfi hangját rekedtté tette a megkönnyebbülés.

– Elveszett. Micsoda kegyelem!

Komako nem volt benne biztos, hogy jól értette-e. Marlowe-ra gondolt, arra, vajon min mehetett keresztül; aztán erre a férfira gondolt, aki még mindig élt, pedig annyi gyerek odaveszett. Hirtelen elkezdte magához vonni a port, körbevette vele a férfi két karját, és álló helyzetbe rángatta az alakját. Hidegen égő fájdalom futott keresztül a csuklóján, a hüvelykujja tövénél. A masztiff felnyüszített, és mélyebbre ásta magát a szalmában. Mr. Bailey természetellenesen megtántorodott a lány előtt, akár egy viaszfigura; Komako dühének ereje hajtotta. A lány most már erős volt, erősebb, mint a Cairndale-ben. Hadd lássa csak a férfi. Ko hagyta, hogy egy pornyaláb kegyetlenül lecsússzon a férfi orrának mélyére, majd megvastagodjon, és fojtogatni kezdje őt. Mr. Bailey köhögött, öklendezett, levegőért kapkodott.

– Bizony segíteni fog nekem, Mr. Bailey – mondta Komako. Vészjósló hangon szólt. – És Marlowe-nak is segíteni fog.

Csillant valami a férfi egészséges szemében: afféle rémült megértés. Csakhogy nem attól félt, amire a lány számított.

– Nem is tudják, mi az a fiú – suttogta Mr. Bailey –, máskülönben odabent hagynák. A Sötét Tehetség egyre erősödik. És el fog pusztítani mindent.

A HOLTAK HÁZÁNAK
VENDÉGE,

ELSŐ RÉSZ

1883

2
AZ IDÉZÉS

AZ ÖREGASSZONY ÁTCSOSZOGOTT egy boltív alatt, ki a csuromvizes utcára, és a sötétbe burkolózó halottasház felé indult. A most hatvanhét éves Caroline Ficke, aki görbe volt, mint egy rossz gyertya, és aki egyszer menyasszonyként hagyta ott a Cairndale-t.

Az egy örökkévalósággal ezelőtt történt. Az évei elhajlították, mint a lágy körmöt, és sehogy se lehetett már visszafordítani. Néhány reggelen arra gondolt, hogy túl öreg. Túl öreg ahhoz, amit az élet követelt.

Mégis tette tovább a dolgát, rég megözvegyülten, mindig kimerülten. A Grassmarkettől nem messze, egy gyertyaöntő boltban élt a fivérével, Edwarddal, ám az igazi munkája a tehetségesek sötét tanulmányozása volt. A bolt feletti szobákban ő és a bátyja hét gyerekről gondoskodott, akiket félig glifikusokká torzított egy azóta már halott őrült, és akik elvesztették a tehetségüket, a bátorságukat azonban nem, hogy megpróbáljanak biztonságot teremteni ezen a világon. Megszakadt tőle Caroline szíve. A mesterségéhez használt lúgtól és ecettől vöröslöttek és felhólyagosodtak egészséges kezének ujjai, s ezeket menet közben a szájába vette, hogy szopogatva felmelegítse őket. Évekkel korábban elvesztette másik karja felét. A csonkhoz bőrszíjakkal és kötelekkel vékony pengét erősítettek, amit ő tervezett. Zöld vállkendőt viselt, két számmal nagyobbat, hogy elrejtse a sérülést, de válla görbeségét nem rejthette sehogy, amikor a rokkant oldala felé hajlott. A kendőt több helyen is befoltozta, az alatta viselt kék ruha pedig szürkévé fakult, a szegélye bepiszkolódott, és rátapadt a sár, mintha valami tündérmese boszorkányának ruhatárából származott volna. Caroline egész életében tanulmányozta az alkímiát, és annyit biztosan tudott, hogy egy dolgot nem lehet mássá alakítani anélkül, hogy közben elveszne valami. Erre ő maga is elegendő bizonyítékként szolgált. Csakhogy az átváltozásból titkokra is szert lehetett tenni. Erre megtanították a gliftorzó gyerekek, akik között élt, és akiket annyira szeretett. Mindig szerette a rejtett dolgokat és a sötétséget, és itt, ebben a koszos, széntől fekete sikátorban csak gyertyalámpások lógtak láncon az ajtók felett, sercegve füstös üvegük belsejében, fényudvaraik között pedig bőven jutott hely a sötétségnek is.

A szürkület lassan korommá mélyült. A levegőben a hó illata érződött. Caroline marcona pillantást vetett előbb jobbra, majd balra, aztán megelégedve átsietett; bokája meg-megroppant a csizmájában.

Amikor belépett, megcsördült a halottasház csengője.

Odabent talán hidegebb is volt, mint odakint. A nőt szomorúsággal töltötte el ez a hely. Az a kevés fény, amelyet a pult mögötti egyetlen gázlámpás adott, hallgatásba borította a keskeny fogadótermet. Caroline végignézett a két kárpitozott fotelon, a kalaptartóra akasztott, jó öreg feslett, vörös sálon, illetve a Punch magazin tavaly őszi, megsárgult számán. Viszketni kezdett az orra a virágok erőteljes illatától.

Pár pillanat múltán egy férfi sétált elő hátulról, bőrköténybe törölgetve a kezét. A nő ismerte őt: Macrae, a tulajdonos. Lámpásfényben csillogó kobakját zsíros hajkorona övezte; fazonírozott pofaszakálla egyenetlen volt, és a szájától nem messze ért véget.

– Mrs. Ficke – mondta.

A nő köszönés gyanánt biccentett.

– A test miatt jöttem. Amit a Loch Faeből emeltek ki.

– Már majdnem lemondtunk önről! – felelte a férfi. – Kérem, értse meg, hogy nemrég találták. Fulladásos halál. Semmi köze ahhoz a tűzhöz.

Caroline lelkében egy pillanatra ingerültség lobbant.

– Ennek ellenére is elküldettek értem?

– Bizony, el. A… furcsasága okán. Emlékeztem, miket mondott a többiről, hogy láttunk-e bennük valami különöset. Hát, itt csak azt látunk. – Megvakarta a csuklóját, nyilvánvalóan nem örült. – Jobb lesz, ha figyelmeztetem, nem természetes ez az egész. Ebben ördög lakozik.

– Azt hittem, az ördög jobb úszó.

– Ebben tévedett. Vízbe fúlt. Már máskor is mondtam, a Loch Fae nem természetes hely. Ezt maga is tudja. Nem sokan szeretnek a közelébe menni, ahogy a Cairndale-nek sem. Az embernek rossz érzése támad a kapu közelében. Mr. Macpherson arrafelé nőtt fel, és azt állítja, istenfélő népek oda sose tették be a lábukat. Ő az, aki azt mondja, erre a testre rákerült a tó gonoszsága. Az az igazság, már napokkal ezelőtt el kellett volna küldeni a meszesgödörbe. Kényelmetlenné tesz minket a tudat, hogy odalent van a sötétben.

– Csak addig félelmetes, amíg nem tudja, mi az – mondta Caroline. – Aztán már…

– Igen?

– …csak tudomány.

A temetkezési vállalkozó keserűen felnevetett. Felemelte a nő előtt a pult zsanérozott részét, és beengedte.

– Jobb lesz, ha megmutatom – mondta.

CAROLINE SÍRT, AMIKOR meghallotta, mi lett a Cairndale-lel. Ez az igazság.

Ismerve a saját szerepét, olvasva a testekről, amelyeket egyesével szállítottak le Edinburghba a rabszállítókban. A képzeletében látta a természetellenes tűz függönyét, mely a pompás kőépületet nyaldosta; az idősebb tehetségeket, akik reszkető sorban terültek el, míg Jacob Marber feléjük tartott a sötétben; érezte a magába omló orzin néma bömbölését, és a tavon az ősi hegyi szilfát, amelyet elemésztettek a lángok. Már négy hónap telt el, de Caroline még mindig nem szedte össze az erejét, hogy a romokhoz menjen.

Ebbe a halottasházba nap nap után mégis eljött, megállt a holtak mellett, és fizetett, hogy eltemessék őket, nem törődve a költségekkel. A gyerekek kis testét viselte a legnehezebben. Ám ugyancsak megrendítették a szolgák, a gondnokok és az idősebb tehetségek, akiket gyakran rettenetesen megcsonkítottak. Egy durva anyagú ruhát viselő asszony, akinek a munkától kivörösödött a bőre. Akármit is gondolt Mr. Macrae és a segédje, mindig tisztelték a gyászát. A holtak egy részének Caroline a nevét is tudta. Másokat névtelen sírokba helyeztek az acélszínű égbolt alatt, a temetésükre csak ő és a bátyja mentek el – fekete Albany Gyertyakészítő feliratos hintójukban olyan gyakran utaztak a temetőbe, hogy a kancájuk lassan ugyan, de már irányítás nélkül is eltalált oda.

Egy este sem múlt el azóta anélkül, hogy ne látta volna maga előtt a cairndale-i védenceket, amilyenek akkor voltak, amikor hónapokkal ezelőtt először felkeresték, és kérdéseket tettek fel neki a gliftorzókról. Komako, Ribs, Oskar. Olyan harag és bizonyosság töltötte el őket, ami minden tekintetben tévesnek bizonyult. Caroline elmagyarázta, hogyan pusztíthatják el az orzint, hogyan kell kivágniuk a glifikus szívét, behajítva a kapun. Igazán sosem hitte, hogy sikerrel járnak majd. Rettentő harag rejlett bennük, rettentő düh amiatt, amit Berghast művelt. De mégis ki a megmondhatója, hogy Caroline-nak igaza volt-e, hiszen mindezt olyan rengeteg szenvedés követte. Némely estéken, amikor lehunyta a szemét, emlékezett az utójátékra, hallotta a bolt ajtaján az éjszakai, rémült kopogtatást, látta az amerikai nyomozót, Miss Quicke-et, aki megtépázottan és véresen állt a tornácon, körülötte pedig, a nyirkos hajnali órában, a kuporgó gyereksereget, köztük Komakót és a barátait.

Két hétig maradtak, kísértette őket a történtek iszonyata. Bezsúfolódtak a pincébe, a fenti folyosóra, s amikor nem járt ott vásárló, a bolt sorai között lődörögtek. Elég ideig maradtak, hogy a sérültek gyógyulni kezdjenek, és hogy a legidősebb diákok – Komako, Oskar, Ribs – elfogadják: senki más nem élte túl. Két hétig híg zabkását és kenyérhéjat ettek, hogy mindenkinek jusson. Két hétig a bátyja, Edward, aki félénk, és általában a szobájában marad, rettegett közéjük menni. Caroline két hétig járta a halottasházakat, aztán visszatért a boltba, hogy beszámoljon Alice Quicke-nek. Kedvelte Alice-t az állhatatossága és a panaszkodásmentes hallgatása miatt, de megrendült a bánattól, amit benne látott. A bánattól, meg alatta valami sötétebbtől. Egyik este Alice döntött úgy, hogy délre visz mindenkit, Harrogate régi londoni címére; mialatt ezt bejelentette, gyertyafénynél ellenőrizte a pisztolya töltényűrét. Caroline és a bátyja nem tudott ennyi éhes szájat etetni, és a Grassmarket egyszerűen túl közel esett a romokhoz. Alice halkan szólt, kimérten, míg átgondolta a dolgot. És később ő írt gondos levelet arról, hogy attól tart, a draugr nem semmisült meg; Caroline-nak elővigyázatosnak kell lennie, mert a védencei talán veszélyben vannak, és ami még rosszabb: mind attól tartanak, hogy a Marlowe nevű fiú életben maradt, és most egyedül van abban a másik világban.

Caroline merengve tanulmányozta a levelet egy szálgyertya fényénél. Alice-nek meglepően rossz volt a kézírása. A borítékot a szicíliai Palermóban adták fel, az év végén.

Már négy hónap eltelt azóta, hogy a Cairndale leégett. Azóta nem érkeztek hírek.

A TEMETKEZÉSI VÁLLALKOZÓ VEZETÉSÉVEL végigsétáltak egy téglafolyosón, fel egy rámpán, majd be a hátsó helyiségbe. Csúnyán hámlott a falról az egykor talán sárga színű, mostanra vízfoltossá vált tapéta. Caroline végignézett a keskeny asztalokon, az alacsony mennyezetről lelógó, feltekert gumicsöveken, a nagy tárolószekrényen, amelyből két fiók hiányzott. Egy székben egy halott nő ült, szíjak tartották egyenesen, karjából és nyakából csövek lógtak ki. Félrecsúszott, foltos gyapjútakaró borította. Egy segéd, aki hosszú, vörös szakállát a köténye alá dugta, munkálatokat végzett a testen.

– Az ördög iratait persze nem találták meg – mondta Mr. Macrae. – De nem lehetett a vízben egy-két napnál tovább. Vagy beleesett, vagy belesétált, ha érti, mire célzok. De egyelőre még senki se jelentette az eltűnését. Egy helyi kölyök talált rá, a szirtek alatt mosta partra a víz.

– A cairndale-i oldalon?

– Egen. Talán azért ment arra, mert meg akarta nézni a romokat. Járt erre pár hasonló fajta, szuvenírvadászok meg effélék. Amolyan látványosság lett belőle, miután a napilapok megneszelték. De ha valamiben biztos vagyok, akkor az az, hogy nem a látnivalókat akarta megnézni. Egy ilyen ördög biztos nem. – Hátul lépcső vezetett a pincébe, Mr. Macrae pedig tétován megtorpant a tetején. – Még egy londoni nyomozó is feljött a Scotland Yardtól, bizony! Amiatt, ami a Cairndale-ben történt. Londonira nem számítottam. Inkább egy papra.

– Nem gondoltam volna, hogy maga ilyen babonás szerzet.

– Az ember vagy becsukja a szemét, vagy szembenéz azzal, ami van, Mrs. Ficke. – Mr. Macrae sötét pillantást vetett rá. – Én mondom, ez nem természetes dolog.

A temetkezési vállalkozó elővett két parafa dugót, és az orrába helyezte. Aztán ráncos tenyerén tartva átnyújtott a nőnek két másikat.

A lépcső alján a férfi kinyitotta az ajtót, és leemelt egy füsttől fekete lámpást a kampójáról. Áthaladtak egy nagy, ablaktalan szobán, fehér falakkal és fapolcokon pihenő holttestekkel. Rettentő hideg uralkodott.

A következő terem kisebbnek bizonyult. Egy asztalon lepedővel letakart test feküdt. Mr. Macrae beakasztotta a lámpást egy hurokba az asztal felett, a fény pedig előbb imbolygott egy kicsit, aztán elnyugodott. A temetkezési vállalkozó ezután elhúzta a vásznat, és hátralépett.

A halott férfi természetesen meztelen volt. Látszólag nem töltött túl sok időt a vízben. Sűrű, fekete szakálla volt, és vastag, fekete szemöldöke. A szempillája furcsán hosszúra és szépre nőtt. A fél arcát tönkretették: a szája sarkától a füle irányába tíz centiméteres részen felhasították. Caroline el sem tudta képzelni, miféle zuhanás okozna efféle sérülést; erre csak penge lehetett képes. A torkán, a farpofáján és a combján zúzódásnyomok húzódtak, a bordáin pedig karmolások, mintha állat támadta volna meg. Ám nem ez volt a legfurcsább. A kezét, a karját és az egész mellkasát tetoválások borították.

– Nézze meg közelebbről, Mrs. Ficke – mondta az ajtóból a temetkezési vállalkozó.

Az asszony így is tett, és ekkor észre is vette.

A tetoválások mozogtak. Először azt hitte, a lámpások fénye teszi, de nem. A tetoválások lustán tekeregtek a halott férfi bőre alatt, mint a pipafüst. Amikor Caroline hátralépett, szemmagasságban észrevett valamit a levegőben. Valamiféle sötét maszatot. Hunyorgott. A halott férfi mellkasa felett egyfajta porból vagy koromból álló felhő lebegett, s lassan újra meg újra saját magába omlott. Akkora lehetett, mint egy emberi szív.

– Követi, akárhová visszük – mondta az ajtóból Mr. Macrae. – Nem számít, hol tesszük le. A nyomozó úgy vélte, amolyan mágnesesség lehet. Valószínűbb, hogy az ördög munkája.

A nő ezt csak fél füllel hallgatta. Végigsétált a test mellett, átvágott a túloldalra, majd visszatért. A fülében hangosan lüktetett a pulzusa. Hirtelen félelem hasított a lelkébe. Ugyanis tudta: ez a romlott porműves, a Jacob Marber nevű szörnyeteg teste.

A halottasházban megváltoztak az árnyak.

Caroline óvatosan kinyújtotta a kezét, és a kavargó porgombolyag felé legyintett. A porból ekkor hirtelen kék ragyogás sarjadt, mintha a mélyén villámlás cikázott volna. Ahogy felé közelítette a kezét, mintha erős szél kerekedett volna, vadul felkavarva a kormot és a port. Az erőtlenül, hűvösen megnyalta az ujjbegyét, benne pedig feléledt valami – olyan érzés, amit lánykora óta nem tapasztalt. Hátrahőkölt, mintha megégette volna a felhő. Beletörölte a szoknyájába a kezét. A kék ragyogás kialudt.

– Istenem! – suttogta a temetkezési vállalkozó. A lámpás fényében göröngyösnek és különösnek tűnt az arca. – Ilyet még sose művelt, hiába vizsgálgattuk. Pedig rengetegszer belenyúltunk mi is… Mi ez, Mrs. Ficke? Mit hoztak a halottasházamba?

Romlott port. Ez bizony az. Caroline viszont semmit sem felelt, helyette megpróbálta átgondolni a helyzetet. Henry Berghast, amikor élt, bőségesen fizetett volna érte. Azt azonban tudta, hogy még mindig sokan vannak, akik szívesen megszereznék. Veszélyes alakok, akik jobb lenne, ha sosem szereznének tudomást a létezéséről. Például a haragos londoni számkivetettek. Vagy az a rettenetes francia, az Apátnő meg a tanítványai. Azok, akik hallottak régi történeteket a másik világról, és hogy annak a pora mire lenne képes. Hogy újra egésszé tehetné, amit szétszakítottak; hogy átírhatná ennek a világnak a nyelvét.

Caroline ráébredt, hogy máris eldöntött valamit. Nem bízta volna saját magára a romlott port; máris érezte, hogy az hozzá akarja kötni magát, és megrontani őt, ahogy Jacob Marberrel is tette. De itt sem hagyhatta, védtelenül.

A férfihoz fordult.

– Volna egy üvege, amit elvihetek? Egy fiolája? Bármi, ami tiszta.

A temetkezési vállalkozó kiment, aztán visszatért egy kis parafa dugós üveggel, amelyben egykor tinta lehetett, Caroline pedig óvatosan felnyalábolta vele a port a levegőből. Az szinte önmagához tapadt, így amikor egy része beleért, a többi beúszott utána, mintha a saját akaratának engedelmeskedett volna. A nő lezárta az üveget a dugóval, majd a fény felé tartotta. Látta, hogy a felhő odabent lebeg, miniatűr galaxisok csillagképeként kavarog, a szemcsék pedig apró fémdarabkákként meg-megcsillannak, ha megfelelő szögből éri őket a fény. Belebámulva mintha meredek lejtőn ereszkedett volna le, és le kellett hunynia a szemét, hogy megszakítsa a varázst. Gyorsan a kendője bélése alá csúsztatta a fiolát.

– Nehéz levenni róla a szemét, igaz? – motyogta a férfi. Visszahúzta a lepedőt a halottra, akinek a tetoválásai még mindig egybemosódtak a bőrén, aztán indulás előtt leemelte a helyéről a lámpást. – Áh. Ha az ember megtanul valamit ebben a szakmában, akkor az az, hogy a halál olyan ajtó, amely két irányba nyílik. Mondja csak, ki volt ő?

Caroline habozott.

– Ha igazak a hírek, akkor veszélyes férfi volt. Talán ő maga okozta a tüzet.

– Szándékosan művelte?

– Úgy van – felelte halkan a nő.

Érezte, hogy a fény elhagyja az arcát. Egy hosszú pillanatig egyikük sem szólt.

– Rettentően elszomorított az a sok kisgyerek – mondta végül a temetkezési vállalkozó. – Sohase felejtem el. Az a legrosszabb, amit eddig láttam, Mrs. Ficke. A legeslegrosszabb. – A pofaszakállára szorította a kezét, mintha vizet akart volna kipréselni belőle. – Mit kezdjünk a testtel?

Caroline megsemmisítő pillantást vetett a tetemre.

– Égessék el, Mr. Macrae. Égessék, amíg már semmi se marad belőle.

CAROLINE FICKE FEJÉRE húzott kendővel, kimerülten visszaindult Edinburgh utcáin át a Grassmarketbe. Még mindig a zsebében lévő, csillogó fiolára gondolt, és hogy milyen érzéssel töltötte el, amikor súrolta az ujját a por. Az a hirtelen kivirágzó erő, mintha egyik szobáról a másikra minden gyertyát meggyújtottak volna egy házban, amely évek óta sötétlett. Meg kellett értenie, mit jelentett. A téren egyetlen utcalámpa égett, ahogy a gyertyaöntő bolt közelébe ért. Edward bezárta az ajtót; Caroline felpillantott az emeleti, fehérre meszelt ablakokra, mintha attól tartott volna, meglátja ott valamelyik gliftorzót. Csakhogy persze senki sem állt ott, és fény sem ragyogott. Caroline megkerülte az épületet, visszatért, aztán lehajolt, hogy kinyissa a zárat, ekkor viszont egy hangra lett figyelmes.

– Mrs. Ficke?

A nő megfordult. Az árnyak között egy alak állt. Magas, és széles vállú, mélyen a fejébe húzott keménykalapban. Vállban csúnyán szakadt, ócska kabátját kigombolta. A jövevény közelebb lépett a ruganyos sötétségből, Caroline pedig rájött, hogy egy lassan férfivá érő fiú az, talán tizenhét éves, akinek az arca még mindig puha, a bőre sötét, a szeme pedig árnyékba vész. Amerikai kiejtéssel beszélt. A nő mogorván hátrébb lépett, szembefordult a kölyökkel, a szoknyája egyik zsebébe csúsztatva a romlott porral teli fiolát. A kendője alatt máris szabaddá tette a kését.

A fiú azonban csak egy nyakába akasztott zsinegért nyúlt, és előretartotta azt. Azon egy gyűrű lógott, rajta a Cairndale címerével. Még a Grassmarket utcalámpáinak erőtlen fényében is látszott, milyen különös a tárgy: a sötét fából és fémből készült sávjai; a fém, ami rendkívül fekete volt, és úgy csillogott, mintha dér szegélyezte volna. Mintha a gyűrű elnyelte volna a fényt. Caroline ismét a fiúra pillantott. Aztán leesett neki.

– Te vagy Charlie – mondta halkan.

A kölyök félszegen elmosolyodott.

– Nem akartam megijeszteni – motyogta.

Charlie Ovid. Az öngyógyító. A fiú, akiről Alice Quicke mesélt neki, miután az intézet leégett. Rettenetes dolgokat élt át – állta a sarat a draugrral, Henry Berghasttal és a holtak világával szemben, és az orzin miatt elvesztette a legjobb barátját, a ragyogó fiút, akit Marlowe-nak hívtak. Annak idején Alice attól tartott, ő is meghalt, és Caroline csak később, abból a szicíliai levélből tudta meg az igazat.

Valami azonban nem stimmelt.

Caroline közelebbről is megnézte az előtte álló fiút. Mély vágás húzódott a homlokán, az orrlyukánál vér csillogott; a kézfeje bütykei feldagadtak és felhorzsolódtak. Lehetetlennek kellett volna lennie. Aztán már tisztábban látta az arcát elsötétítő pattanásokat, az egyik füle alatti heget.

Charlie is figyelte őt. Koraérett volt a pillantása, és óvatos, amin Caroline nem lepődött meg, és mintha tudta volna, a nő mire gondol.

– El… elvesztettem a képességemet az orzinnál, amikor megpróbáltam megfékezni dr. Berghastot – mondta. – Már nem vagyok öngyógyító. Hanem hétköznapi. Egyszerűen… önmagam vagyok. – Ezt feszült hangon mondta. – Hosszú utat tettem meg, hogy eljussak ide, Mrs. Ficke. Írni akartam, hogy tájékoztassam az érkezésemről. Miss Davenshaw viszont szükségtelennek érezte. Úgy vélte, nem lenne biztonságos.

– Abigail Davenshaw? A Cairndale-ből?

A fiú bólintott.

– Az ő ötlete volt, hogy keressem fel önt. Az övé és Alice-é.

Caroline felfigyelt a macskakövekre, a térre, az őket körülvevő mozdulatlanságra. A magányos utcalámpára, amelynek fénye rézsútosan ragyogott a kövekre, mintha azok vízen lebegő fénykorongok lettek volna. Caroline-nak a fülében lüktetett a pulzusa. Nyugtalan érzés kerítette hatalmába, mintha várta volna ezt; mintha számított volna ilyesmire azóta, hogy a Cairndale leégett, és hogy Alice, Komako, Ribs meg a többiek elmentek. Gondolnia kellett a gliftorzó gyerekekre; meg a bátyjára. Most azonban jó alaposan szemügyre vette az árnyak között álló fiút, és már tudta, hogy nem pusztán ezekért felelős.

Charlie levette a keménykalapját, és hosszú, vékony kezével végigsimította a fejét. A sötétség már-már élőlényként kúszott végig rajta.

– Szükségünk van a segítségére, Mrs. Ficke – mondta halkan. – Kérem.

Különös, gondolta gyakran Caroline, hogy egy ember egyetlen döntése mennyire meg tudja változtatni mások életét. Te és az ostoba, lágy szíved, Caroline Albany Ficke! – korholta most magát. Az visz egyszer a sírba.

Ő azonban nem hallgatott saját, jobb énjére. Helyette nehéz léptekkel besétált a boltba, félreállt, hogy beengedje a fiút, majd a térdmagasságban lévő reteszt visszacsúsztatta a helyére, aztán a félhomályban továbbment a pincébe vezető lépcsősorig. Lefelé menet meggyújtott egy szálgyertyát, és intett a fiúnak, hogy jól csukja be maga mögött az ajtót. A fénykör szakaszosan világította meg előtte az utat. A pince harminc éve a laboratóriumaként szolgált. A kandalló előtt hosszú deszkaasztal húzódott, amit Edward évtizedekkel korábban ácsolt; üveglombikok, agyag mérőpoharak és poros párlóeszközök töltötték meg a bőrkötéses könyvek és összegyűjtött pergamenek, a kísérletek feljegyzései közti teret. Caroline felakasztotta a kesztyűjét egy kampóra – műkeze pengéje kissé elakadt benne –, aztán elővette a ragyogó, kék porral teli fiolát, és óvatosan lerakta az asztalra.

A fiú elővett a köpenye alól egy zsineggel megkötött tekercset. A fiolára nézett.

– Mi az?

Caroline habozott. Oldalra tartotta a szálgyertyát, a láng magasra nyújtózott.

– Egy holttesthez hívtak – felelte halkan. – Jacob Marber testéhez. Attól vettem ezt el.

Charlie felszisszent.

– Jacob Marberétől?

– Úgy van.

– Biztos benne? Biztosan ő volt az?

– Fekete szakáll, torz arc? Mozgó tetoválások a karján és mellkasán? Romlott por csomója felette a levegőben? – A nő halványan elmosolyodott. – Azt mondanám, viszonylag biztos vagyok benne.

– Tehát meghalt – sóhajtott fel a fiú. – Jacob Marber meghalt.

– Kételkedtél benne?

A fiú azonban csak bólintott.

– Akkor a legtöbbeknél bölcsebb vagy, Charlie Ovid – felelte a nő a félhomályban. – Mármost, mi az ott a kezedben? Üzenet?

Amikor viszont átvette a tekercset, és lassan kibontotta, egy-egy nehéz kötettel lesúlyozva a sarkokat, látta, hogy az nem üzenet, hanem szénnel készült dörzsmásolat. Meggyújtott egy újabb gyertyát a tartójában, hogy jobban lásson, majd a hosszú asztal fölé hajolt, alacsonyan tartva a fellobbanó szálgyertyát, hogy szemügyre vehesse az ősi írást.

– Ezt miért hoztad el nekem?

– Miss Davenshaw azt állította, ön az egyetlen, aki el tudja olvasni.

– Ez nagyon régi, Charlie. Nem vagyok biztos benne, hogy menne.

– De tudja, mi ez? Felismeri?

A nő bólintott.

– Honnan van?

– Az Agrigento melletti villából – felelte a fiú. – Van benne egy… egy titkos helyiség. Ezek a szimbólumok borítják a falakat. A villa régen, évszázadokkal ezelőtt a tehetségeké volt. Miss Davenshaw innen tudta, hogy oda kell vinnie minket. A Cairndale gondozta az épületet. Amikor odaértünk, igazából csak rom volt, de közösen dolgoztunk rajta. Miss Davenshaw szerint ez az írás rejtheti egy orzin kinyitásának a titkát. Úgy gondolja, talán segíthet nekünk visszaszerezni Marlowe-t.

– Az agnoszcensek – motyogta a nő. – Azok éltek ott. Ők nem tehetségek voltak, de a tehetségek mellett éltek, védték őket, megőrizték a tudásukat.

– Az agnoszcensek – mormogta a fiú, ízlelgetve a különös szót. – Hogy találhatom meg őket?

– Hogy találd meg őket? Á, már rég eltűntek, Charlie! Századok óta senki sem hallott felőlük. – Caroline figyelte, ahogy a csalódottságtól megereszkedik a fiú válla. Visszafordult a másolathoz, és nagyon közel vitte hozzá a gyertyát, jobbról balra olvasva. – Nem latin, de a latinból származik. Nézd csak, itt göröggel keveredik. Ez a jel pedig egy ősi gall rúna. Itt. Ez egy ajtót ír le, ami bármely falon képes kinyílni. Azt mondja, ajtó csak egy van, kulcs azonban számtalan. Nem tudom, ezek a szimbólumok mit jelentenek. Ez talán egy… nap? Vagy reggel?

– Talán értelmet nyerne, ha egyben látná az egészet.

Caroline a fiú nyugtalan arcára nézett. Ezért küldték ide; és félt, hogy Caroline talán nemet mond majd. Szicília azonban nagyon messzi hely.

– Nem mehetek el csak úgy, Charlie – mondta szelíden. – Gondoskodnom kell az emeleten lévő gyerekekről. És Edwardról is. Az egész életem ideköt.

– Akkor hozza őket magával. Egyébként is, mi van itt, Edinburghban? A Cairndale-nek vége. Hozza őket is.

A nő elfintorodott.

– Túl öreg vagyok egy ilyen úthoz. Réges-rég nem utaztam.

A fiú, akit ezzel nem győzött meg, most felemelte a romlott porral teli üvegcsét. A nő látta rajta, hogy próbál kitalálni valami meggyőző érvet. A fiola azonnal fényesen ragyogni kezdett. Caroline akaratlan kíváncsisággal visszapillantott a dörzsmásolatra – ezért túl későn vette észre, hogy Charlie kihúzta az üveg dugóját. A fénylő por végigkanyargott a fiú bütykei mentén, mint a kéménycsőbe ragadt korom; részecskéi különösen kavarogtak.

– Tedd azt le…! – ripakodott rá Caroline a fiúra.

De elakadt a szava attól, amit látott.

A Charlie homlokán ejtett vágás ugyanis összezárult, épp úgy, mintha a bőre forrasztotta volna össze önmagát. A fiú lassan megérintette az arcát. A vér ott maradt, elkenődött az érintésétől.

– Begyógyult – mondta ámuldozva. – A sérülésem. Eltűnt!

– Lenyűgöző! – lehelte Caroline.

Kikapta a fiú kezéből az üveget, és letette az asztalra. Most látta, hogy a ragyogó részecskék a saját kézfeje körül táncolnak. Érezte ugyanazt a változást, amit korábban a halottasházban is, ám az most eltöltötte, mint poharat a túlcsorduló víz. Caroline megmarkolta az asztal szélét, amilyen erősen csak tudta. Az ujjai mély nyomot hagytak a keményfában. Pont, mint annak idején, lánykorában, amikor még klinker volt.

– Mrs. Ficke? – A fiú csillogó szemmel felnézett rá. – Mi történik?

A nő szaporán pislogott, megpróbálta megérteni a jelenséget.

Charlie közelebb lépett. Zaklatottnak hangzott.

– Jobban… lettem? – suttogta. – Visszatért a tehetségem?

– Nem – vágta rá a nő. – Ha egy tehetség kialszik, soha nem lehet újra felszítani. Örökre elvesztetted a tehetségedet, Charlie, ahogy én is az enyémet. A romlott por művelte ezt.

Caroline visszadugaszolta az üveget, elzárva a port, és azonnal megérezte, hogy a hatalom fénylő folyója elhagyja a testét. Megpróbálta ismét összeroppantani az asztalt. Ezúttal rendkívüli erejének nyomát se találta.

Az ezt követő csendben hallotta a bátyját, Edwardot, a fenti sorok között, amint épp feltölti a polcokat; nehézkes léptei alatt nyikorgott a padló.

A fiú megdörzsölte begyógyult homlokát. A nő látta rajta a csalódottságot. De nem azzal a fajta sóvárgással tekintett a ragyogó üvegcsére, amire Caroline számított. Még mindig nagyon fiatal, gondolta. Még ártatlan. Emlékezett rá, Alice miként jellemezte őt és a benne lakozó jóságot. Aztán az üvegcsében rejlő hatalomra gondolt, a veszélyre. Azokra, akik maguknak akarhatják.

– Tudta, hogy képes erre? – kérdezte Charlie, kizökkentve a gondolataiból. Kissé reszketett, félig a homályba burkolózva. – Tudta, hogy ismét működésre bírja a tehetségünket?

– Nem – felelte a nő.

– Valami mégsem volt vele rendjén – folytatta a fiú. – Nem éreztem úgy magam, mint régen. Éreztem odabent a port. Mit gondol, Jacob Marber is mindig ezt érezhette, valahányszor a tehetségét használta? Mintha… mintha lett volna odabent valaki, aki helyette mozgatta a kezét…?

– Nem tudom, Charlie – válaszolta szelíden az asszony. Nagyon óvatosan felemelte a fiolát. Körbevette a ragyogása, különös fényével kiemelve mindent, mintha éhes lett volna, alig várva, hogy újra megérintsék. Fénye kékségbe vonta a szénsatírozással borított tekercset. – Jobb lesz, ha titokban tartjuk. Gondolkodási időre van szükségem. Többet kell megtudnom róla.

– Rendben – felelte a fiú. Aztán kérdőn nézett rá. – Ki elől kell titkolni?

Caroline fürkészőn fordult felé az árnyak között; nedves keménykalapjára pillantott, amely kezdett bűzleni, valamint nyugtalan tekintetére.

– Egy efféle dolognak szokása felhívni magára a figyelmet. Hamarosan lesznek mások is, akik ezt keresik.

– De a draugr meghalt, Mrs. Ficke. A Cairndale is oda. Mégis ki jönne ide?

Caroline felemelte a tartójában a gyertyát, fényköre pedig kiélesedett.

– A tehetségek világa tágasabb és különösebb, mint amilyen a Cairndale valaha is volt, Charlie – mondta komoran. – És még a felét sem láttad.

3
A CSONTBOSZORKÁNY

KISLÁNYKÉNT JETA WAJS esténként a nagybátyja szekerén feküdt, és érezte maga körül a kumpánia asszonyainak élő csontjait, melyek lüktettek a vértől, cuppogtak, mocorogtak és elgémberedtek testük húsburkában. A sötétségben pedig tudta: boszorkányság lakozik benne.

Senkinek sem árulta el, még a saját nagynénjének sem. Nem emlékezett a szüleire, akik kétéves korában haltak bele egy betegségbe. Kis család voltak, de általában összeálltak keleti roma családokkal, és zörgő szekerekkel, lengő szövetekkel, ezüstcsengőkkel teli törzsként követték a Graz és Zágráb közti lungo dromot**. Az apját és a nagybátyját egyszerre, fiúkként árverezték el 1852-ben a havasalföldi Szent Illés-monostorban, amikor aztán négy évvel később eltörölték a rabszolgaságot, nyugatra utaztak, el Romániából és a rokonaiktól – egyedüli holmijuk a zsebükbe dugott kenyérvég és a bádogosszerszámaik voltak. Jeta nagybátyjának bal kezét levágta kilencéves korában a bojárja, ő pedig rettentő büszkén mutogatta a csonkot bármely arra járó gádzsinak. A kabátja elejébe ezüstérméket varrt, azok pedig hűvös tűzként villogtak a napon, fekete bajsza pedig jóval az álla alá lógott. A karaván elejében lovagolt a többi férfival, míg Jeta és a nők a mögöttük haladó szekereken utaztak. A kereszteződéseknél ő szállt le, hogy értelmezze a többi roma által hagyott törzsjeleket – rongydarabokkal és megfelelően hasított csontokkal összekötött ágakat. Abból aztán eldöntötte, melyik utat válasszák.

A déli erdőkben még éltek farkasok, ám az olyan nagyvárosok, mint Dubrovnik vagy Trieszt, már rég az ember felségterületeivé váltak. Végigjárták a városokat, kereskedtek, és megjavítottak dolgokat, és bár Jeta gyűlölte a helyek közterületeinek szélén húzódó temetőkerteket és vágóhidakat, jobban gyűlölte, amikor esténként csirketetemeket kellett megkopasztania és feldarabolnia. A csontok annyira éltek! A legnagyobb rémülettel mégis az emberi halottak töltötték el. Az embercsontok törékenyek, aszottak, neki pedig – egy még mindig színpompás szoknyát viselő kislánynak – óvatosnak kellett lennie, ugyanis elég volt behajlítania az ujját, hogy táncra perdüljenek neki. Emlékezett rá, hogy egyedül ült a mámija halálos ágyánál, és a lámpás fényénél rávette az idős asszony karját, hogy felemelkedjen az arcához, pont ahogy a mámi az életében is tette, sőt emlékezett arra is, milyen érzés volt abban a pillanatban az a tiltott hatalom, míg a tábor többi tagja a kinti tűz körül énekelt és zokogott. Válaszként azonban sajgás hasított a saját csontjaiba, elárasztotta kis teste minden porcikáját az éles lüktetés, amit akkor érzett, amikor megmutatkozott a hatalma, és amitől felszisszent, majd felkiáltott. Az idős asszony Jeta ötéves korában halt meg. Ötéves volt csak, és ekkor költözött belé a félelem, mert aznap este felfogta, mire képes.

Értett a csontok kötéséhez és felfejtéséhez.

Ez volt az átka. Többé-kevésbé minden emberi testben kétszázhat csont létezett, Jeta pedig állandóan érezte az összeset, és újra meg újra megszámlálta őket. A puha kulcscsont, amely mintha a test vállfája lenne, hogy az arról lógjon le. Az apró, patkó alakú nyelvcsont a torokban, ami semmi máshoz nem kapcsolódik, helyette a lágy szövetbe fészkelődik be, akár egy zselével teli üvegbe helyezett csont. A combcsontok, melyek hosszúak és erősek, mint a nagybátyja pajszere. Érezte az idős férfiak térdének krétaszerű súrlódását, amikor a lovak mellett baktattak. Nyári estéken a tűz mellett ült az újszülöttek társaságában, és libabőrös lett attól, ahogy a koponyacsontjaik lassan összeforrtak. Olyan érzést keltett benne, mintha egy folyóban állva az áramlat bele-belekapott volna. Az élő csontok vonzása gyenge volt, legalábbis kezdetben. Ám a holtak között az elejétől fogva meg kellett vetnie a lábát, és fel kellett készülnie, nehogy elsodorja az ár.

Fokozatosan egyre kevésbé tudta kizárni a körülötte lévő csontokban áramló vér susogását; mibenlétét nem tudta elrejteni. Túl sok test társaságában szédülni kezdett. A nagynénje szoknyájába fúrta az arcát. A családja nem értette, de látták, mennyire vágyik a magányra és a szabad levegőre, és hogy mennyire elsápad és reszket, minél közelebb érnek a falvakhoz és városokhoz, s nem sokkal később a nagybátyja félelemből a Mostartól északra lévő szálerdőbe vezette a törzset. Aztán egy tavaszi délutánon, amikor Jeta gyújtóst aprított, a fejsze megcsúszott, levágta a bal keze középső és mutatóujját, és valami új rémség ütötte fel a fejét. Sikolyai hallatán nagybátyja rohanvást érkezett a fenyők között, az ingébe csavarta véres kezét, és levitte őt a dombon a szekerekhez. A lány szédült és émelygett a fájdalomtól. Ám amikor a nagynénje kibontotta az inget, hogy kitisztítsa a sebet, mind látták két ujjának csonkját, a csillogó, vörös húst, s a belőle máris kitüremkedő ujjperceket. A fehér csontocskákat, amelyek lassan előbújtak, akár a tavasszal bimbódzó növények. Ezek után Jeta már nem rejthette el, hogy mi ő.

Torz volt; szörnyeteg. Az elsőt el lehetett tűrni, a másodikat soha.

A törzs mariménak, tisztátalannak bélyegezte. Ezekben a rettenetes időkben érkezett közéjük egy idegen. Jeta fejében keveredtek az emlékek, mintha minden egyszerre történt volna – a fejsze, a vér, az új csontok, meg a gádzsó, aki a hűvös tűlevelek között, ropogó léptekkel, vörös arccal, mellényzsebébe akasztott hüvelykujjal tartott feléjük –, habár a lány nem hitte, hogy ez így lehetett. Úgy emlékezett, narancssárga volt a nap, és hosszú, fához hasonlatos árnyakat vetett a hegyi talajra. A férfi sárga mellényt viselt, amire foltokban odaszáradt a sár, valamint fekete, keskeny karimás kalapot. Kissé hasonlított arra a bécsi mentalistára, akivel előző ősszel találkoztak az úton. Hajóval, vonattal, szekéren és gyalog utazott nyugatról, egy London nevű, hatalmas városból. Coultonnak nevezték.

Azt állította, hogy Jetáért jött.

A lány félt. Egész életében arra tanították, hogy tartson a gádzsó világtól. Azok az emberek rabszolgaságba taszították a népét, megcsonkították a nagybátyját, a karavánjaik áthaladásakor a bejárati ajtajuk elől köptek feléjük, hurrogtak és gúnyolták őket. Ez a gádzsó azonban még késő este is a tüzük mellett ült – Jeta nagybátyja látszólag megtűrte –, törte a romani nyelvet, és ott, ahol egyedül, nemkívánatos személyként feküdt a csillagok alatt, kirekesztve a szekerek köréből, a lány hallotta nagybátyja mély, morajló válaszait. Hallotta a kabátjában összekoccanó érmék nehéz csörrenését, meg a lassú, boldogtalan sóhajokat. Másnap a nagybátyja levágta Jeta haját, a nagynénje elvette a cipőjét, és egy lavórban megmosta a lábát. Mezítláb, sírva állt, míg a törzs tagjai összepakoltak, a holtak jelét mutatták felé, ahogy annyi évvel korábban a mámija előtt, csakhogy Jeta nem halt meg, nem bizony. Furcsa csontujjait a hóna alá rejtve állt, ennek fájdalma mintha kötélként tartotta volna talpon, ő pedig megállíthatatlanul sírt, míg a szekerek megfordultak, és nyikorogva örökre kigurultak az életéből. Az ijesztő angol merengve ült a tűz hamvai mellett. Jeta ekkor még csak nyolcéves volt.

Soha többé nem látta a nagybátyját és a nagynénjét. Két levágott ujjának csontja visszanőtt, a húsa azonban nem, ahogy a bőre sem, mert amit széthasított a fejsze, az többé nem lehetett újra egész.

MINDEZ HAT ÉVVEL ezelőtt, egy fél kontinenssel arrébb történt.

Jeta most már más ember volt. Tizennégy éves, nyugodt tekintetű. Kinézett a bérhintó zörgő ablakán, figyelte az elhaladó skót tájat, ám semmit sem látott – elragadták az emlékek. Az, hogy mi történt régen, és mit veszített el. Este havazott, a fehér utakat pedig máris feketére koszolta az elhaladó kocsik mocska.

Azóta nem telt jól a gyerekkora. Kicsiként megrémítette volna, amivé vált. Felnőtt férfiakat és nőket ölt meg Wapping sötét sikátoraiban, és nem azért, mert nem tehetett mást; ölt Aldgate-ben és Southwarkban, pénzért és okkal; és most bármelyik városrészben ölt, annak a férfinak a kénye-kedve szerint, aki megmentette. Jetának sötét volt a bőre, mint a nagybátyjáé, a haja pedig pont olyan fényes fekete, mint a nagynénjéé. Két fonatba fogva viselte, amelyek a mellére lógtak, ahogy régen a mámi haja is. Sűrű szemöldökének két fele hosszú, szigorú vonalban ért össze; az ajka telt volt. A szeme fekete, akár a haja, és zordnak tűnt, kivéve akkor, ha rávetült a napfény. Akkor kiragyogott mögüle a kislány, aki egykor volt. Azonban sosem oldódott fel benne a harag, amit a törzse tettei miatt érzett, és ez jól látszott feszes állkapcsában, mogorva pillantása hevében. Az a düh olyan rég társául szegődött, hogy már a részét képezte, mint a tehetsége, és bal keze első két ujjának fényes, sárga csontjai. Jeta azt gyűlölte a legjobban – azt hibáztatta az elutasításért, a szánakozásért és a szenvedésért meg a mocskos magányért, amit a rövid, élők között töltött ideje alatt tapasztalt –, ami másmilyenné tette: a tehetséget, a sajátját és másokét. A pokolba az összessel!

Felemelte a tekintetét. Miss Ruth a hintó másik oldalán húzódó ülésről figyelte őt.

– Már nincs messze – mondta Jetának, lesimítva az ölébe fektetett takarót. Miss Ruth nála sokkal idősebb volt, keserű természetű, és nem örült, ha ki kellett lépnie a Zúgó alvilágából. Egykor régen alakváltó volt, mielőtt még lánykorában elhagyta volna a tehetsége, és elküldték volna a Cairndale-ből, riadtan és egyedül. Öt éve szolgált Jeta kerítőjeként, üzeneteket szállítva közte és Kattant Jack között. Ruth segített neki letelepedni abban a billingsgate-i kétes panzióban; ő tartotta el ezt a kuncsaftokra váró csontboszorkányt.

Acélszürke hajával, világoskék szemével és sötétkék köpenyében Ruth olyan hűvösnek és rendíthetetlennek tűnt, mint maga a tél.

– Be kell venned a gyógyszeredet – mondta ezután.

A hintó élesen megbillent az utat borító latyakban. Ruth elővett egy kis csiszolt üvegből készült fiolát a lábánál lévő táskából, aztán három áttetsző cseppet hullajtott hideg teával teli kulacsába. A táskában halkan csengett a többi üveg – mérgek, savak, baljósabb bájitalok.

– Nem a háziállatod vagyok – suttogta Jeta szinte magának. – Ne utasítgass.

Ruth szája örömtelen mosolyra húzódott.

– Pontosan. Most igyál!

Jeta egyetlen pillanatig ellenállt, mintha bizonyítani akarta volna, hogy ez az ő döntése. De a kulacsért nyúlt, ahogy minden alkalommal, és pár gyors kortyban elfogyasztotta a hideg teát. Szinte azonnal elzsibbasztotta, hullámként végigsöpört a csontjain; Jeta felszisszent, reszkető kezével befogta a szemét, míg eltompult az érzékenysége; és bár nem tudta, mi van Kattant Jack orvosságában, ismét megértette, milyen erős. Nem szüntette meg teljesen a tehetségét, csak összezsugorította. Mintha lehúzták volna a rolót: némi fény még átszökött itt-ott, de nem sok. Kevésbé veszélyessé tette őt, emellett eltompította a kínokat, amit ennyi élő csont közelében érzett. Egyszer Kattant Jacktől azt hallotta, hogy a legtöbb csontboszorkány magányosan él, egy hegyi barlangban remeteként, vagy egy erdei kunyhóban elmeháborodott asszonyként, mert sehogy sem zárhatta ki a többi test vonzását.

Jeta most kinézett az ablakon. Épp áthaladtak egy havas fákból álló sarjerdőn, és észrevette kísérteties tükörképét az üvegben. Az egyszerű köpenyt, alatta a színpompás, foltokból varrott régi ruháját. A barna bálnacsontból készült, össze nem illő gombokat. A bal kezén a sima, piros kecskegidabőr kesztyűt, ami elrejtette két csontujját. A torkán szoros nyakláncon ezüstérme csillant. A szeme nem látszott.

– Még sosem jártál a Cairndale-ben, igaz? – kérdezte Ruth rezzenéstelen, szikár arccal, durva, szürke köpenybe burkolózva. – Nyomorúságos hely. Majd meglátod.

Jeta ügyelt rá, hogy semmit se mutasson ki. Tudta, hogy a nő megveti őt, éppen annyira, amennyire rettegett is tőle. Mint minden számkivetett – mint a vezetőjük és uruk, maga Kattant Jack –, Ruth is gyűlölte a tehetségeket; a megvetettek dühének szenvedélyes tüzével gyűlölte őket; emésztette őt az utálat, a nyers harag amiatt, hogy másokban így ragyoghat az ajándék, amely egykor az övé volt.

Jeta még tényleg nem járt az intézetben. Néha úgy érezte, mindig kimaradt mindenből: sosem mehetett be olyan helyekre, ahová másoknak természet adta joguk volt belépni. Ugyanis odalent, a Zúgóban sem járt még, ahol Kattant Jack és Ruth élt; sosem mert még a föld alatt szenvedő számkivetettek közé lépni. Oda tehetség nem mehetett, erre Kattant Jack figyelmeztette: ha elfognák, a számkivetettek ízekre szednék. A férfi titokban tartotta a lány létezését, hogy megóvja őt. Ő volt az egyetlen; rettenetes gyerekkorában az egyetlen, aki nem hagyta cserben. Mintha a lányom lennél, mondta neki egyszer. Odanyúlt, hogy félresöpörje a haját. Jeta a szívében őrizte ezeket a szavakat, és soha nem mondta ki őket hangosan, főleg nem Ruth füle hallatára, tudván, hogy a másik nő kigúnyolná, tönkretenné őket.

A bérelt hintó lassan megérkezett a célhoz.

A kocsis leszállt, kitárta az ajtót, és lehajtotta a kopott kis falépcsőt.

– Ez az a hely, asszonyom – mondta Ruthnak, megérintve a sapkáját. – Attól tartok, nem sok maradt belőle. És a lovak ennél messzebb nem mennek.

Jeta Ruth nyomában kiszállt. A ritka hó ropogott a csizmája alatt. A Cairndale kapujánál álltak meg. Az évek során annyiszor elképzelte már ezt a helyet, először vágyakozással, később rettenetes haraggal, azt kívánva, bár szörnyűséges dolgok sújtanák. A fekete kapuszárnyak csukva, összeláncolva álltak, habár jól láthatóan alig maradtak meg a zsanérjukon. Keskeny hószirt hajolt előre a keresztfákról, előttük letaposták a havat. Egy kézzel, pirossal festett tábla figyelmeztette az arra járókat, hogy tilos a belépés.

– Tudják, az a turisták miatt van – magyarázta a kocsis. Észbe kapott, mintha attól tartott volna, még a végén megbántja a két nőt. – Már persze természetes, hogy az ember látni akarja egy tragédia helyszínét. Hogy tiszteletét tegye, meg ilyenek. De ezek a romok nem biztonságosak, arra legalábbis nem, hogy bejárják őket. Ősszel egy idelátogató hölgy kificamította a bokáját. És képzeljék, alig pár hete kiemeltek egy testet a tóból. Egy tengerészt, aki eltávot kapott. Biztos a lapokból hallott a helyről, és idejött, hogy jól megnézze magának. Azt mondják, megcsúszott, lezuhant, és megfulladt.

Ruth a kesztyűjével küszködött. A táskáját keresztben átvetette a köpenyén, benne megcsördültek az üvegek.

– Vízbe fulladt egy tengerész? Skócia közepén?

A kocsis a pofaszakállát dörzsölte. Kíváncsian a táskára pillantott, mintha azon tűnődött volna, vajon miféle ital rejtőzhet benne.

– Úgy van. Elég peches egy sors.

– Honnan tudták, hogy tengerész? – kérdezte Jeta.

A kocsis meglepetten pislogott rá.

– Hát a tetoválásokból, kisasszony! Azok kifejezetten különösek voltak. Az unokatestvérem ismeri a fiút, aki megtalálta. Azt mondta, szörnyen felzaklatta ez az egész tragédia. Ha ragaszkodnak hozzá, hogy bemennek, javaslom, legyenek nagyon óvatosak. Mármost, maradjanak jó távol a tótól. Magukkal mehetek, ha szeretnék. Hozhatom a… holmijukat, meg ilyeneket. – A táska felé biccentett.

– Nincs szükségünk se hordárra – közölte vele éles hangon Ruth –, se gardedámra. Mindenképpen várjon, amíg visszatérünk. Szó sem lehet róla, hogy itt ragadjunk.

Jeta a kapuhoz sétált, és benézett rajta. A lehelete kis felhőként csapódott le a hidegben. A kőfal mentén sétált egy-két métert, lesöpörte a könyökével a havat, aztán felhúzódzkodott. Ruth rövidesen követte.

– Ön és a lánya meddig maradna itt, asszonyom? – szólt utánuk a kocsis. – Ha szabad kérdeznem.

Az idősebb nő azonban válaszra sem méltatta, Jeta pedig, aki a falon át leugrott a Cairndale-birtok furcsán mozdulatlan levegőjébe, már meg is feledkezett a kérdésről.

Nem kellett sokat gyalogolniuk. Jeta megállt az udvar szélén, és visszapillantott. Egyenetlen nyomaik visszavezettek a fehér mezőn a távoli falhoz és az azon túl várakozó hintóhoz. Ruth odaállt Jeta mellé. Kísérteties csend zsongott a hideg levegőben.

– Furcsa érzés romként látni valamit, amit egykor jól ismertünk – mondta halkan Ruth.

Jeta összehúzta maga körül a köpenyét.

Előttük a hóból kiemelkedett a romos udvarház; fekete héjnak tetszett a fehér égbolt előtt. A mérete és rendkívüli kora lenyűgözte Jetát. Kőből és sötét ígéretekből rakott, hatalmas épület volt. Elképzelte a gyerekeket, akik erre a helyre jöttek, akik menedékre leltek itt, és régi harag támadt a lelkében. Az emelet romjain helyenként átfújt a szél, falai szétrobbantak, belseje homályba veszett. Jeta látta, hogy a pusztulásakor igen forrón éghetett, mert a kövek megperzselődtek, az üveg pedig kiolvadt a keretéből. A levegőt még mindig egyfajta természetellenesség töltötte meg, akár a füst.

Jetának borsódzott a háta. Hirtelen valamiféle sötét vonzást érzett a csontjaiban, fájdalmasat, amilyen az ízületi fájdalom, és amelyhez foghatót még sosem tapasztalt. A vonzás hívta őt, a kúria felé vonzotta.

Élesen Ruthra pillantott.

– Azt mondtad, elhagyatott a birtok.

– Annak kellene lennie. Miért? Érzel valakit?

– Nem valakit. – Jeta elhúzta a száját. – Valamit.

– A porműves csontjait?

– Nem. Hanem szerintem… valami élőt.

– Egy állat lehet. – Ruth benyúlt az alsószoknyájába, kihúzta az oda rejtett kést, kipróbálta kesztyűs ujján a pengét. – De ne vesztegessük tovább az időt. Az orzinnál kezdjük, ha még ott van. Gyere!

Jeta kelletlenül megfordult – még mindig érezte a romos ház vonzását –, és hagyta, hogy a nő a havon át a tóhoz vezesse. Üvegesnek tetszett a víz, és visszatükrözte az ég ezüstjét. Amikor Jeta rálépett a dokkra, az ferdén megdőlt, az egyik oldalán félig alámerült, a fekete víz pedig átszivárgott a deszkák között. Csónaknak nyomát se látták. A lány a szigetre nézett, az ősi kolostor romjaira. Egy pillanatra, a távoli árnyak közül mintha egy kis alak bámult volna vissza rájuk.

Ruth odalépett Jeta mellé; megnyikordult a móló.

– A tűznek nem szokása átkelni a vízen – jegyezte meg az égett sziget felé biccentve. – Itt nem tűz ütött ki. Ott régen egy fa állt. Egy hegyi szilfa. Közvetlenül az orzin felett nőtt. Még télen is aranylottak a levelei.

Jeta felvonta a szemöldökét.

– Még télen is?

– Egyesek szerint a glifikus táplálta. Mások szerint a glifikus táplálkozott belőle. – Ruth megigazította a hidegben a köpenye nyakát, és világos szemével a lányt fürkészte. Amikor hunyorgott, szeme sarkában vékony fonalak hálózata jelent meg. – Nagyon fiatal voltam. De régen sokat álltam itt, a fát nézve, és úgy tűnt, a glifikus és a fa egy és ugyanaz. Régen azt hittem, énekel nekem. – Elfintorodott. – Ostoba lány voltam. Gyűlölnöm kellett volna ezt a helyet. Gyűlölnöm kellett volna az igazgatóját.

Jeta homályosan emlékezett egy magas, szigorú, rettenetes alakra. Egy árnyalakra, aki elküldte a dologházba.

– A pokolba vele – dünnyögte.

– Hmm. Szerintem Henry Berghast pontosan ott van.

A lány kiköpött.

– Örömmel küldtem volna oda én magam.

– Legalábbis megpróbáltad volna – mondta halkan Ruth, mintha régen rettegett volna tőle. – Nem azért élt ilyen sokáig, mert gyenge volt. Nem te vagy az egyetlen, akit elküldött. De Kattant Jack tósztra emelte a poharát, amikor meghallotta a halálhírét, tudtad? Pohárköszöntőt mondott, mint mindig, ha valakinek az élete a tehetségek miatt ér véget.

A „tehetségek” szót undorodva ejtette ki.

Jeta ezt megpróbálta elképzelni. Kattant Jack mindig gondoskodott róla, vigyázott rá, sőt, szerette is, talán a tehetsége ellenére. A szíve azonban mindig is kemény volt; a szíve, amit megtöltött a Cairndale iránti gyűlölet. A lány most kinézett a szigetre. Látta, hogy a felszín jó részét felfeszítették, akár egy konzervdoboz fedelét. Oldalt kiállt a hatalmas hegyi szilfa gyökereinek szétroncsolt, világos fészke, akár a halottak sovány karja.

Jeta azonban semmit sem érzett a csontjaiban – sem sajgást, sem sötét vonzást a monostor felől. Kétség sem férhetett hozzá: ha a glifikus tényleg létezett, akkor már rég megsemmisült. A sziget halott volt.

A ROMLOTT PORÉRT JÖTTEK.

A kora reggeli sötétségben indultak el a King’s Cross pályaudvarról, hangosan pöfékelő gőz kíséretében, és már Peterborough közelében jártak, amikor a vörös nap áthasította a téli homályt. Edinburghból megtették a hosszú és kimerítő utat a Cairndale-be. Jetának kellett Ruth kopójaként szolgálnia. Ki kellett szagolnia egy halott tehetség csontjait, egy porművesét, aki a lángok közé veszett: egy gyerekgyilkosét, a draugr szolgájáét, egy Jacob Marber nevű férfiét. Ha a testét nem találják a Cairndale-nél, akkor utána át kell fésülniük Edinburgh temetőit és utcáit. Ugyanis a testnek lennie kellett valahol, a pora pedig még mindig nagy hatalmat hordozott.

És Kattant Jack meg akarta szerezni.

Jeta mindezt azért tudta, mert Kattant úgy döntött, elmondja neki. A lány nem volt annyira ostoba, hogy azt higgye, a férfi mindent elárult neki. Azt például nem magyarázta meg, miért van mindkettejükre szükség egy ilyen feladathoz. Vagy hogy a draugr miként lehet valóságos, nem pedig holmi rémálmokban létező teremtmény. A pletykák futótűzként értek Londonba arról, hogy leégett a Cairndale, meghalt a glifikusa, és összeomlott az orzinja. Még Jeta is napokon belül értesült az intézet sorsáról, és rettegett igazgatója, Henry Berghast haláláról, pedig ő mindig az árnyak között maradt, apró sötétségfoszlányként a még nagyobb sötétséggel szemben. A hírre élesen belehasított az öröm. Besétált az első csokoládékészítőhöz, és rendelt egy doboz karamellát, nem törődve a többi vendég pillantásaival. Meglepte, amikor Kattant Jack hónapokkal később elintézte, hogy a Cairndale miatt személyesen találkozzanak.

Egy vágóhídon találkoztak, és besétáltak a még kivérző, lógó tetemek közé. Ruth az egyik ajtóban várakozott. A férfi megöregedett azóta, hogy Jeta legutóbb látta. Vagy talán ő lett öregebb. Akárhogy is, másmilyennek tűnt, törékenyebbnek – Jeta ezt érezte –, és idegesen meg-megrebbent a szeme, mintha nem egészen bízott volna a lányban. Jetának ez nem tetszett. El akarta mondani a férfinak, mennyire hálás, és mennyit köszönhet neki. Hogy amolyan apafigurának látja az életében. Végső soron ő mentette meg, ő szakította ki abból a rettenetes nősegélyező egyletből, és ő fogadta be, annak ellenére, hogy tudott a tehetségéről. Nem ő mondta, hogy a tehetségénél többről is szólhat az élete? Most mégis miért nézett így rá?

A férfi komor, szürke arccal, lázasan izzó szemmel figyelte. Jetának meg kell keresnie Jacob Marber testét. Ruth a holttestből eltávolítja majd a romlott port, befogja, konzerválja; Jeta pedig eltüntetni a férfi halálának minden nyomát. Edinburghban meg kell tudniuk mindent a Cairndale sorsáról. Mi történt Henry Berghast kísérleteivel? Mi történt az idősebb tehetségekkel? Tényleg mind odavesztek? Ó, rendkívül különös ez az ügy, mondta neki fojtott hangon Kattant Jack, a lelógó láncok közé fúrva a kezét, függönyként szétválasztva őket. Bizony, rendkívül különös.

– Persze ismertem Henry Berghastot – suttogta a férfi, és közben közelebb húzódott. – Ó, nem kisfiúként. Hanem sokkal azután, hogy eltanácsoltak a Cairndale-ből. Hosszú évekig leveleztünk. Figyeltem a benne kialakuló változást. Nem nagyon értettem vele egyet. De amikor elfelejtünk hallgatni a világra, akkor elfelejtjük azt megérteni. Meg kell hagyni, Berghast zseniális elme volt. Azonban rettenetes elképzelésekkel tekintett az eljövendők felé.

Odakintről tehénbőgés szűrődött be. A csizmájuk véres lábnyomokat hagyott a betonpadlón.

JETA ÉS RUTH most elfordultak a tótól, szoknyájuk arrébb seperte a havat. A hófehér eget kezdte elsötétíteni a közelgő vihar. Messze az emelkedőn ott gubbasztott a fekete kúria, türelmesen, akár egy pók.

Jeta nem gyászolta a Cairndale-t, azt nem, ami volt. Nem gyászolta a glifikust sem, aki megtalálta őt az álmaiban, messze a Mostartól északra lévő, keleti erdőségben; ahogy az orzint sem, ami ehhez erőt adott a glifikusnak. A Coulton nevű férfit sem, aki elvitte Londonba, először egy Bécsből induló vonaton, amelyen a lány émelygett a seregnyi emberi csonttól, aztán később, lassabban, keresztül a néptelen vidéken, amikor is Coulton észrevette, mekkora fájdalmat okoz neki a tehetsége. Mert végül ő is elhagyta. Jeta azt a rettenetes, Harrogate nevű, fekete fátylat viselő nőt sem gyászolta, aki abban a pincében tartotta, kísérleteket végzett rajta, kérdéseket szegezett neki. Sem azt a sok gyereket, aki itt élt, boldogan, már-már egy családként, és akiről szeretettel gondoskodtak, pont úgy, ahogy Jetáról soha. Nem. És soha, de soha nem gyászolná azt a szörnyű Berghastot, aki elutazott Londonba, hogy megnézze magának; aki egyik este megállt mellette a csalárd lámpafényben, rémisztően, helytelenítően, és elutasítóan rázva a fejét.

Nem közénk való, mondta.

Nem kellett neki; nem kellett a Cairndale-nek.

És másnap reggel Coulton otthagyta a stepney-i árváknak fenntartott dologház küszöbén, két guinea összegű adománnyal, hogy eltartsák, és egy kartondobozban egyetlen váltás új ruhával. Jeta ebben az időben esténként összeszorította a szemét, míg a többi gyerek körülötte aludt, testük vonzásától szédelegni és émelyegni kezdett. Már ez volt a törzse, ez a sok gádzsó. Az egész világ tisztátalanokból állt. Elképzelte a Cairndale nagytermét az alapján, amiket Coulton mesélt neki; a hozzá hasonló gyerekek, csontboszorkányok, tehetségek nevetését, ahogy a folyosókon futkároznak, vagy épp összeülnek, hogy főtt ételt egyenek. És alig nyolcévesen, amikor még rosszul értette az angol nyelvet, mindig álomba sírta magát. Nem sokáig maradt meg Stepney-ben – nagy örömmel adták át az ágyát egy új árvának –, utána pedig a St. Giles High Street nyomortanyáiban összesereglő utcagyerekek között sodródott – lopott és verekedett a legapróbb falatokért, a fejét szorítva a fájdalomtól, amit a testek ezernyi apró csontja okozott, rongyokba tekerve az ujjcsontjait, mint valami leprás, hogy elrejtse, ki is ő valójában. Egy nap aztán felbukkant egy magas és koszos, össze nem illő ruhákat viselő férfi. Leguggolt mellé, levette a selyemsapkáját, és azt suttogta, tudja, hogy Jeta micsoda. Ezután lenyúlt, és finoman megérintette két betekert ujját.

A lány ekkor találkozott először Kattant Jackkel.

Elvitte őt arról a helyről, abból az életből, végig arról az álnokságról és gonoszságról suttogva, amit Berghast és a Cairndale művelt Jetával, meg arról, hogy egykor – sok más emberhez hasonlóan – őt is cserben hagyták, és hogy ő meg a lány nem is különböznek annyira, függetlenül a lány tehetségétől. Már-már családtagok. Egy járdaszélen várakozó, elnyűtt hintóban Jeta megismerte Miss Rutht, aki úgy mérte végig, mintha egy darab hús lett volna, aztán elfordult tőle.

– Megetetünk, és gondoskodunk majd rólad, gyermekem – mondta neki Kattant Jack, kopogva a válaszfalon, hogy a kocsis induljon el. – És idővel megtalálod majd a módját, hogy megháláld nekünk a jóságot.

London barna, kormos iszonyat volt, elképzelhetetlen egy kis roma lány számára, aki a Balkán keleti erdeiben nőtt fel. A Cairndale – Berghast – sodorta ide, és hagyta a sorsára. Mind látták, hogy mi ő, és becsmérelték miatta.

Mindannyian, kivéve ezt a különös, koszos férfit.

– De nem bízhatsz senkiben – tette hozzá. – Senkiben, csak bennem. Mi a baj? A minket körülvevő csontok? Ó, tudok olyan orvosságot adni, ami segíthet a rosszulléteden. Örülnél annak, ugye? Gyere, kapaszkodj meg. Te az én titkom leszel, én pedig a tiéd.

Jeta érezte a férfi csontjainak ingását, amely meg-megpendítette őt; a nő, Ruth kézközépcsontjait, ahogy a szoknyáját piszkálták; az elöl ülő kocsis csuklójának sajkacsontját és holdascsontját.

– Nem fogsz… bántani? – kérdezte alig hallhatóan Jeta.

– Jaj, gyermekem! – felelte Kattant Jack. – Örökké biztonságban leszel mellettem.

És lassan odanyúlt hozzá, mint egy ijedős állathoz, majd közelebb húzta magához. Egy másik ember érintésétől – noha a férfi kabátot és kesztyűt viselt, a karja pedig a vállára nehezedett – a lányból hirtelen kitört a zokogás.

Jeta arra az első találkozásra gondolt, a hintó imbolygására, a Kattant Jack gyapjúkabátjában ragadt pipafüst szagára, és arra, mennyire régi emléknek tűnt az egész. Ruth most a havas udvarra vezette, a Cairndale-udvarház összeroppant bejáratához, és megtorpant.

– Nos? – kérdezte tőle. – Itt van eltemetve a porműves, vagy sem?

Jeta nem volt benne biztos. Bement. A tető beomlott. Felpillantott a fehér, szemkápráztatóan világos égre. Előtte megperzselődött gerendák körvonalait vette ki. Egy nagy lépcsősorra fehéren telepedett a szűz hó, és ahol a hó nem érte, ott megfeketedett a tűzvihartól. A korlátok is eltűntek, a lépcsőfokok fele összeomlott. És Jeta ennek ellenére is úgy érezte, mintha álmodna; villanásokban látta a pillanatokat, amelyeket annyiszor elképzelt. Kéz a kézben, nevetve, a reggeliről elkésve szaladt egy másik lánnyal az előcsarnokban. Felfelé menet, valami lányos játék részeként, számolta a lépcsőfokokat. Ámulva nézte a hatalmas festett üvegablakot, amelyen túl épp felkelt a nap. Megfordult. Egy egész fal kirobbant, és a híres festett üvegablak eltűnt, szépségének nyoma sem maradt.

Aztán megérezte. Egyfajta vonzásként, mint amilyen a hideg víz áramlata, ami belekapott a hajába, a ruhájába.

– Ruth! – suttogta élesen.

És a mennyezetre mutatott.

Felemelte a szoknyáját, kesztyűs kezével finoman megérintette a meglazult mellvédet, és elindult felfelé. Félúton oldalt kellett fordulnia, és ugrania, hogy továbbjusson. Ruth bizonytalan léptekkel követte; bájitalokat és tinktúrákat tartalmazó üvegei a táskájában csilingeltek.

A felső emelet sötétségbe borult, amit a megperzselt falakra vetülő, erős fénypászmák szakítottak meg. A két nő lassan végighaladt a széles folyosó mentén, elhaladva kiégett szobák, törött ágykeretek, függönycafatok mellett. Jeta sosem érzett még ahhoz a sötét vonzáshoz foghatót, ami most vezette a lépteit. Lehetetlenül erős volt. A fájdalom kivirágzott a csontvelejében, a sajgás, amitől megdörzsölte a csuklóját; felszisszent, és nagyon óvatosan mert csak lépni.

Az egy helyiségbe vezette a folyosó végén. Átlépte a csörömpölő törmeléket a földön, és hevesen pislogni kezdett a hirtelen jött napfénytől. A helyiség hátsó fele leomlott, Jeta pedig látta a havas földek palaszürke tóig húzódó lejtőit. Ott, egy törmelékhalmon ült valami, amit nem értett meg azonnal, ahogy nem is ismert fel.

Csak aztán az megfordította a fejét, ő pedig rájött, mi az.

Egy madár, ami csupán csontokból készült. Csontokból és kitépett tollakból. Villacsontját és mellcsontját egy mellvért egyesítette és tartotta össze. Üres szemgödre a semmibe meredt. A madár, a teremtmény, vagy akármi is volt, most reszkető mozdulattal megkocogtatta nádszerű lábtőcsontjait és ujjait, aztán mozdulatlanná dermedt.

Mintha transzba esett volna, Jeta előrelépett, nagyon óvatosan, nehogy megrémissze a teremtményt, levette bal kezéről a kesztyűt, és kinyújtotta két csontujját. A lény egyetlen pillanatig habozott, majd merev mozdulatokkal leugrott, rá a lány ujjára, és újfent mozdulatlan maradt.

– Istenem! – suttogta Ruth az ajtóból. – Egy csontmadár!

Jeta felemelte a másik kezét, ujjaival végigsimította a lény finom szerkezetét. Szépségesnek találta.

– Egy csontmadár – suttogta ámuldozva. Sosem képzelt volna ilyesmit. Sejtette, micsoda rendkívüli művészi érzék kellett a megalkotásához, a csomók és láthatatlan zsinórok hálójához, az egymáshoz forrasztott csontokhoz. A madár farkcsigolyái megremegtek. Jeta valamiképp értette, hogy egy nagyon erős, egy nála sokkal erősebb csontboszorkány munkája.

– Nagyon… öregnek érzem – mondta a lány.

Ruth elfintorodott.

– Kihaltnak hitték mindet. Egykor tizenkilenc létezett – mondta. – Legalábbis ezt olvastam. Közel száz évvel ezelőtt készítette őket egy csontboszorkány. Ő már rég meghalt, ez mégis megmaradt. – Ruth megrázta öreg fejét; a szeme fakó volt és hátborzongató. – Rendkívüli, hogy dr. Berghast végig megőrizte. Azt mondják, hogy régen küldöncök voltak, a mi világunkból a másikba. Hogy milyen üzeneteket vihettek a holtak világába, mi célból, kinek… arról soha senki nem írt. Ez a baj a történetírással. Nincs más, csak az, amit az adott pillanatban élők meg akartak örökíteni. És mégis ki a megmondhatója annak, vajon mennyi minden veszett oda?

A madár egyik lábára zsineggel kis papírtekercset kötöttek. Jeta levette és megnézte. Egy Henry Berghastnak szánt figyelmeztetés volt, még a tűz előttről. Megemlítette Jacob Marbert, meg egy vérszívót, illetve valamit a glifikus haldoklásáról. A lány átadta Ruthnak, aki elolvasta, és felnézett.

– Londonból jött. Négy hónappal ezelőtt. Úgy tűnik, nem érkezett meg időben. – Ruth a Jeta ujján ülő teremtményt szemlélte. – Ez… a lény a tűz óta itt van, és vár.

– Londonból – mondta lassan Jeta. – Bizonyára a Nickel Street Westről jöhetett. Harrogate-től.

– Valószínűleg. Isten tudja, Margaret mégis mire készült. Alávaló, kotnyeleskedő némber volt. – Ruth összehajtotta a papírt, és becsúsztatta a kesztyűjébe. – Korábban, odalent ezt érezted meg?

– Nem tudom. Talán. A… gyógyszer miatt nehéz.

– Gyanítom, hogy igen. A gonosz a gonoszt szólítja, nem? Hát, egy csontmadár nem fog közelebb juttatni minket a porműves testéhez. Add ide! – Ruth kitartotta mindkét kezét.

A csontmadár kattogott és reszketett Jeta két ujján. Egy pillanatra a lány nem értette, mit akar a nő. Aztán elvonta Ruth közeléből a madarat.

– Nem – felelte élesen. – Nem tennél ilyet.

– Milyet? Nem pusztítanám el? – Ruth felvonta a szemöldökét. – Mégis miért ne?

Jeta nyelt egyet. Mondani akart valami meggyőzőt; valamit, amit Ruth megértene. Helyette akarata ellenére azt motyogta:

– Azért, mert gyönyörű.

Ruth megvetően felkacagott.

– Ne – szólt Jeta halálosan szelíden. – Egy csettintéssel kitekerhetném a nyakad.

– És képes lennél csalódást okozni a drágalátos Kattant Jackednek? – felelte erre rezzenéstelen magabiztossággal Ruth. – Azt már nem, kedveském. Mégis mit kezdhetnél vele? Billingsgate-be vinnéd? Azt hiszed, a vendéglősné sose fogja észrevenni? Nem tudnád többé titokban tartani, hogy mi vagy, ha ilyen lényt tartanál.

Jeta elhátrált, közelebb a falhoz.

– Nem nyúlhatsz hozzá – ismételte.

Az idősebb nő összekulcsolta a kezét; sápadt gyíkszeme kifürkészhetetlen volt. Lassan felemelte a szemöldökét.

– Talán jobb lenne – mondta végül –, ha felosztanánk a területet. Ennyire északon hamar besötétedik. Az éj beállta előtt úton akarok már lenni.

– Akkor rajta – válaszolta Jeta.

Ruth erőltetetten elmosolyodott, és egyetlen hosszú másodpercig nem eresztette a lány pillantását. Aztán kisétált a helyiségből.

Amikor egyedül maradt, Jeta nagyot sóhajtott. A romos falhoz sétált, és kinézett a havas vidékre. Reszketett. Gyerek volt, és mégsem. A világ tette ezt vele. Két csontujját végighúzta a madár koponyáján, amitől halvány, élénk bizsergést érzett a karjában.

– És ha beszélni tudnál – motyogta –, akkor vajon mit mondanál? Felteszem, semmit sem tudsz a Jacob Marber nevű porművesről.

A csontmadár nem mozdult.

Jeta azonban lassan felfigyelt valamire. Kinézett a hóval borított világra, lehelete páraként csapódott le a levegőben, és megpróbálta felfogni, mi az, ami feltűnt neki. Végigfutott a hátán a hideg. Mintha egy zsúfolt teremben valaki nagyon közelről a fülébe súgott volna valamit. A birtok azonban elhagyatott volt, csak Ruth és az ő lábnyomai látszottak, amelyek oldalirányú ösvényként vezettek fel a tó mellől. A lány megfordult, távozni akart, de megtorpant.

– Ó… – lehelte.

Az ajtóban ugyanis egy nagyon sápadt, Jetánál sokkal fiatalabb kisfiú állt. A lány látta a testén keresztül a falat. Koszos ruhát viselt, az ingujját feltűrte. Halványkék fény szivárgott a bőréből, és volt benne valami homályos, mintha az arca és a teste körvonalait szénnel rajzolták volna meg, hogy aztán egy hüvelykujj elmaszatolja őket. Nagyon feketének tűnt a haja, és körülötte lebegett, mintha víz alatt lett volna. Nyilvánvalóan a tehetségek közé tartozott, de Jeta sose látott még hozzá hasonlót.

– Ki vagy te? – kérdezte, élesebb hangon, mint szerette volna. – Mit akarsz?

A fiú nem mozdult. Ekkor mintha lelassult volna az idő. Megnyúltak az árnyak. A gyerekben valami szánakozással töltötte el Jetát, ő pedig megnyalta az ajkát, s körülötte visszahúzódott a rideg világ. Emlékezett rá, kislányként mennyire egyedül érezte magát Londonban, mennyire félt; emlékezett az ajtó alatt beszivárgó, sárga ködre, mialatt egymáshoz bújtak a többi utcagyerekkel, hogy melegítsék egymást. Egy sötét sikátorban a lassú víz csöpögésére. Arra, milyen hidegnek érezte Mr. Coulton csupasz kezét, amikor felvezette az árvák dologházának lépcsőjén; meg hogy mennyire reszketett, amikor az orvos elvette Coulton pénzét, majd megigazította a mellényét, és szigorúan meghagyta neki, soha ne engedje, hogy bárki is meglássa a csontujjait…

Jeta zavarodottan pislantott. A csontmadár kattogott párat a csuklóján, majd mozdulatlanná dermedt. Körülötte nyöszörgött a nagy kúria, mintha áthaladt volna valami a helyiségein. Valami nem stimmelt.

És a lány egyszerre felfogta, hogy mi volt az: nem vonzották a fiú csontjai. Nem érzett semmit. A fiú akár por és fény és szomorúság is lehetett; olyan megfoghatatlan, akár egy emlék.

Egy szellem. A fiú, aki pislákolva, élettelen szemmel figyelte, szellem volt.

Te nem Charlie vagy, suttogta.

4
BALJÓS SEGÉD

AZ EDINBURGHBAN TÖLTÖTT ELSŐ ESTÉIN Charlie a szélfútta havas eső ellenére is kiment egyedül, egyik kezében egy lámpással, Alice Quicke Colt Peacemakerével pedig a másikban, észak felé sétálva a West Bow-n, fel az óváros utcáira. Még nem felejtette el a Mrs. Ficke pincéjében tapasztalt, romlott por érzését; az apró fájdalmat jelentő édes tüzeket, ahogy a testében ismét kivirágzott a tehetsége.

Benne volt, valósággá vált, aztán ismét elvették tőle. Nem tudta, mit érezzen. Úgyhogy inkább otthagyta Mrs. Ficke-et és a bátyját, Edwardot, hadd aludjanak rendetlen gyertyaöntő boltjukban, és inkább kiment az esti sötétségbe boruló utcákra, s a barátain tűnődött – még mindig rém különösnek találta ezt a szót, barátok –, akik szétszóródtak: egyesek abban az Agrigento melletti villában maradtak, mások egy gőzhajón tartottak Alexandriától kelet felé a tűz fényét visszaverő vizeken, Komako pedig Barcelona utcáit járta. Ilyenkor az jutott az eszébe, hogy legalább biztonságban vannak – biztonságban és szárazon. Ekkor a gondolatai mindig Marlowe felé terelődtek. Arra, ahogy néha őt nézte, míg éberen virrasztottak a Cairndale-ben, és suttogott neki; az érzésre, ahogy kis kezét Charlie nagy markába hajtotta; kis csuklására, amikor nevetett, és nem tudta abbahagyni. Charlie ezen alkalmakkor lejjebb húzta a csuklyáját, és örült a sötétnek, az arcán végigcsorgó vízért ugyanis nem kizárólag a havas eső felelt. A tereken álló kőtemplomok zömöken és feketén sejlettek fel a ködből; a fiú köpenyét lehúzta a nedvesség. Séta közben Marlowe sápadt arcát látta maga előtt, mintha utána kutatott volna. Ám az az igazság, hogy Charlie azokon az estéken csak a bajt és az erőszakot kereste, meg a maradandó fájdalom még mindig új érzését, ugyanis a Cairndale leégése óta minden teljesen megváltozott.

Őt magát is beleértve.

Például már voltak rajta hegek. Ezt nem csak Mrs. Ficke vette észre. A többiek úgy néztek rá, mintha valami törékeny teremtés lenne. Charlie gyűlölte ezt. Ko nem tudott megmaradni mellette. Alice nekiadta a revolverét, meg egy marék lövedéket, hogy biztonságban legyen. És ő látta, amit ők is: az egyik füle alatti hosszú heget, a torkán a másikat, a karmolásokat a kezén. A tövig rágott körmét. A korábban sima bőre pattanásos lett. Nem nőtt nagyobbra, mint amekkora a Cairndale-ben volt, de vállban és mellkasban kiszélesedett, és ettől magasabbnak tűnt. Amikor egy ablakban megpillantotta a tükörképét, sötét szemei ugyanolyan messze ültek egymástól, mint mindig, ám újféle szomorúság költözött beléjük. Nemcsak amiatt, ami Marlowe-val történt, hanem mert elfelejtette azt a világot, azt a sok rémséget, ugyanakkor tudta, hogy Mar csapdába esett ott, akár egy borostyánba ragadt levél, és nem emlékezett rá, hogy ez mit jelent.

De leginkább az új esendősége miatt. Hogy most szüntelenül fájt mindene, s a gyógyulás is lassan ment végbe – ha egyáltalán végbement. Ez oly idegen volt számára, hogy elbizonytalanodott, ki ő, mi ő. Egész életében ő volt az érinthetetlen. Az, akinek a sebei rejtve maradtak. Mindez azonban elmúlt; a tehetsége elillant. Berghast kiszakította belőle az orzin peremén. A másodosztályú luxuskabinjában, az Edinburghba tartó hosszú úton, éjszakáról éjszakára a priccse szélén ült a sötétben, és vízszintes vágásokat ejtett az alkarján, hitetlenkedve a fájdalomtól, elkenve a vért, azon töprengve, hogy talán visszatér majd; talán egyszer visszatér a tehetsége. Sosem tért vissza. Az a helyzet, hogy Charlie most már éppolyan hétköznapinak számított, mint bárki más. Egy hétköznapi ember pedig sehogy sem tudná megmenteni Marlowe-t.