A disznó szelleme

vietnami népmesék

Fordította

és a jegyzeteket írta:

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft. 2011

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Kaposvári Franciska munkája.

ISBN 978-963-329-349-2

A hegyek és a vizek szelleme

(Legenda)

Fon-Tyau földjén valamikor rengeteg erdő volt és nagyon sok hegy. Azok az erdők sötét és feneketlen erdők voltak, a hegyek pedig igen magasak. A tágas mezőkön mindenütt bőséggel termett a sim-mua[1] fácska, de nád és sás is rengeteg nőtt. A hatalmas rizsföldek a dombok alatt sűrű bokros helyekkel futottak egybe; a rizs szálai pedig azokon a kemény földeken gyöngéden fonódtak össze. A hosszú folyó sodra annyira erős volt, hogy könnyen vitt el olyan vastag fatörzseket is, amelyeket az ember még a két karjával sem tudott volna átölelni. Úgy beszélték, hogy ezeket a nagy szál fákat a vizek szelleme azért rabolta el a hegyekből, hogy elvigye az ő vízi palotájába; s ezzel a rablással nagy kárt és bánatot okozott, mert abban az időben a hegyeket és az erdőket különösképpen kedvelte a nép. Igen, mert az erdőkben sok fiatal bambuszfa[2] kínálta csemege-rügyeit, s tele volt szarvasokkal és őzekkel. Így hát a népet ugyanúgy éltették a hegyek és az erdők, akár a rizsmezők. Úgy is nézték az emberek, nagy haraggal és bosszúsan, a sötét víz kártékony hullámait, mert hiszen jól tudták, hogy a vizek szelleme hordja el a drága lim-szen fákat[3] és a bambuszfákat.

Ott, a piros dombok tetején s valahol az erdő szélén, Hung király[4] palotát építtetett magának, és a szolgáló embereit mind a palotája köré telepíttette. Magasra épült az ő palotája, a víz soha el nem érte. Itt a király csendben élt, nagy békességben az ő családjával. Volt neki, ennek a Hung királynak, egy gyönyörűséges leánya is, nevezetesen Mi hercegnő. A szemei úgy ragyogtak, mint a csillagok, a szemöldöke is, mint a fűzfa levele, olyan szépen ívelt, a bőre pedig fehér volt, mint az elefántcsont. De szerette is nagyon Hung király a lányát, és bizony tervezgette, hogy milyen jó és hozzávaló férjet keres majd az ő számára.

Telt az idő, s egy napon aztán két fiatal férfi érkezett a palotába, hogy vendégei legyenek a királynak. Az egyik vendégnek nagyon okos és megnyerő arca volt, s amellett szerénynek is látszott; úgy mutatta be magát, hogy ő a hegyek szelleme, aki ott lakik a Tan-Vin hegyen. Ellenben a másik vendég egy csúnya ifjú volt, kinek kegyetlen arcán együtt ült a ravaszság és gonoszság, s aki úgy mutatkozott be, hogy ő a vizek szelleme, vagyis valamennyi tartomány minden vizének, tengerének ura.

Hát ezek az ifjak elmondták, hogy hallották hírét Mi hercegnő csodás szépségének, eljöttek tehát, hogy megkérjék a hercegnő kezét, mert szeretnék őt feleségül venni.

Tekintve, hogy a két ifjú együtt érkezett lánykérőbe, s mivel az egyik a hegyek, a másik pedig a vizek szelleme volt, a király hamarjában nem tudta, hogy mit válaszoljon nekik; vagyis nem tudta, hogy melyiket fogadja el, és melyiket utasítsa vissza, nem is akarván bármelyiket is magára haragítani. Így hát arra kérte Hung király őket, hogy házassági ajándék gyanánt hozzanak neki száz zsák rizst, kétszáz darabot az égi-földi tyüng-süteményből[5], egy olyan elefántot, amelynek kilenc agyara van, s egy olyan kakast, akinek kilenc sarkantyúja; s végül pedig hozzanak egy kilencsörényű lovat. De ne akármikor, mondta a király, hanem már a következő napon; aki pedig betölti ezt a kívánságát, ő annak adja a leányát.

Hát erre a vizek szelleme visszament a palotájába, egybehívatta minden szolgáját-szolgálóját, és megparancsolta nekik, hogy késedelem nélkül teremtsék elő a szükséges ajándékokat. A cápák azonban, és a krokodilok, a vizek szellemének ezek a meghitt szolgái, valamennyien ellenezték uruk kívánságát. Azt mondták ugyanis, hogy ha meg akarják szerezni a mondott ajándékokat, akkor el kell árasztani vízzel a földet, hogy a hullámok elvigyék mindazt, amit Hung király szükségesnek tart. Mivel azonban a föld elárasztása azon a napon már nem lehetséges, nem tudják kézre keríteni sem az elefántot, sem a lovat, vagyis nem tudják a király parancsát végrehajtani. Ezt hallván, nagyon haragos lett a vizek szelleme, kiabálni kezdett és durván szidalmazta a cápákat és a krokodilokat. Korholta kegyetlenül, mert nem ismert egyebet, csak azt az egyet, hogy mindenáron megszerezze Mi hercegnőt magának, nem törődve azzal, mennyi kárt okoz a népnek, és mennyi nehézséget a maga embereinek. Acápák és a krokodilok visszafojtották haragjukat és csendesen vonultak ki a palotából; majd odakint emberré változtak és elindultak emígy, hogy a szükséges ajándékokat valahogy felkutassák.

S mit tett ezalatt a hegyek szelleme?

Hát a hegyek szelleme visszatérvén a hegyekbe, szintén egybehívta az ő embereit, és szépen elmondta nekik, hogy ő bizony megkérte Hung király lányának a kezét; valamint elbeszélte azt is, hogy mi volt a király kívánsága. Az alattvalók erre a szíves szóra szívesen ígérték meg, hogy minden ajándékot előteremtenek, csak hogy uruk másnap reggel útra kelhessen Hung király palotájába. Így beszéltek, mert hiszen a hegyek aljában jó megélhetéshez segítette őket a hegyek szelleme, s emiatt hálásak voltak neki.

Hamar összegyűltek hát mind a lányok s mind az asszonyok, szorgosan készíteni kezdték a kívánt tyüng-süteményt, főzték a rizst, s mindenképpen nagy volt a sürgés-forgás. Mikor a hegyek szellemének őzikéi látták, hogy mily nagy örömmel folyik a készülődés, táncos vidámsággal ugrándoztak az erdő fái között, fent az ágakon pedig a sárgarigók és a kanárimadarak nagy vígsággal fütyültek, így akarván hírül adni, hogy boldog ünnep közeledik. Így aztán estére együtt is volt minden ajándék, amit a király kért. A hegyek szelleme kiválasztotta száz legerősebb szolgáját, hogy azok elvigyék a rizst, a süteményt, a kakast, az elefántot és a lovat. Amikor hajnalodott, elindult hát a hegyek szelleme ezzel a száz emberrel; s ahogy ereszkedett lefelé a ködbe borult hegyről és a folyón keresztül, mindenütt kukorékoltak az erdei kakasok. Amikor pedig kíséretével együtt megérkezett Hung király palotájába, ott vidáman és nagy éljenzéssel fogadták. Feldíszített nagy asztalokkal meg borral várta lánya kérőjét a király. Tüzes volt a bor, zsíros volt a kecske, amelyet fogyasztottak, öregek és fiatalok, fiúk és leányok sokan voltak vendégek ezen az ünnepen.

A lakomán a király egyik tisztje bambusznádat ütögetve adta az ütemet és énekelni kezdett, a többiek pedig követték. Azengő énekhang betöltötte a palotát, és a bokrok felett még a hegyoldal is azt visszhangozta. A lakodalmas nők felálltak és táncolni kezdtek. Körtáncot alakítottak egy ifjú zenész ritmusára. Ruhájuk bő ujja és szoknyájuk széles alja rózsaszín és zöld színekben repdesett és kavargott a szélben, mint egy csoport táncoló pillangó.

Mi hercegnő zöld fejkendőben, piros redős ruhában köszöntötte a vendégeket, majd vidám éljenzés közben ült lovára, hogy kövesse férjét a hegyekbe.

Az út két oldalán a friss, tarka virágok lehajtották fejecskéiket, így üdvözölték az ifjú párt. A kanárimadarak és a sárgarigók ágról ágra repültek, az őzcsordák meg vidáman futottak a távolodó lovak után…

Mire a vizek szelleme ajándékaival a hullámok tetején a királyi palotához érkezett, addigra már a hegyek szelleme régen elvitte Mi hercegnőt a hegyi birodalmába.

A vizek szelleme szégyenkezett, részben nagyon meg is haragudott és haragjában visszavonult embereivel birodalmába, a vízi palotába. Ott összehívta a vizek összes állatait és megparancsolta nekik, hogy azonnal árasszák el vízzel a földet és induljanak harcba a hegyek szelleme ellen.

Mindenáron meg kell kaparintani Mi hercegnőt – mondta.

Az eső és a szelek urának pedig parancsot adott, hogy támasszanak mennydörgéssel és villámlással nagy vihart. Így is történt, s olyan ellenállhatatlan lett a víz sodrása, mint egy óriási vízesés, és mindenütt elborította a rizsföldeket.

A vizek szelleme hiú, gonosz arccal vitte előre seregét, és nyomában minden sarjadzó rizsnövény a hullámok alá süllyedt. Állatokat, házakat sodort el az ár, a gyümölcsfákat eltépte gyökereiktől és vitte magával. A gyenge öregemberek meg az egészen fiatalok a hegyekbe és dombokra menekülve vitték és segítették egymást, összeszorított fogakkal, villámló szemekkel nézték a kegyelten vizet, mely mind magasabbra és magasabbra emelkedett, és elpusztította házaikat, kertjeiket és rizsföldjeiket. A fiatal és erős legények és lányok a hegyek szellemével és Mi hercegnővel maradtak. S vesszőből gátat fontak, fákat hordtak egy rakásra, hogy valamiképpen visszatartsák a vizet, ne borítsa el a hegyet. Tombolt a vihar. Az eső, a szél, a víz és a mennydörgés percről percre erősödött, a villámok vakítón cikáztak, az erdők és hegyek reszkettek a villámoktól és az emberek kiáltásaitól.

Ekkor a hegyek szelleme parancsot adott embereinek, hogy fákkal, kövekkel, lándzsákkal pusztítsák el a vizekben a vízi állatokat. A villámoknak megparancsolta, hogy csapjanak a legmagasabb fákba, hogy pusztítva ezek a vízbe hulljanak. És hömpölyögve vitte tova a víz a megsebesült vagy elpusztult vízi állatokat, melyek a fák, kövek és lándzsák martalékai lettek. A torlódó hullámok hangja panaszolva sírt s jajgatott. Anép kihalászta a vízből az elpusztult és más nagy cápákat, halakat, és lándzsákat döfött beléjük. Mert ezek a ragadozó állatok nemegyszer támadták meg gyermekeiket vagy testvéreiket. Azután a kifogott halakat tűz fölött hosszú nyárson megsütötték és megették, hogy elég erősek legyenek az egyre emelkedő víz megállításához.

A nép a hegyek szellemével és Mi hercegnővel még éjjel sem hagyta el a rizsföldeket, melyeket pedig már elborított a víz. Nagy tüzeket gyújtottak és azok hatalmas fényénél dobálták a sziklákat, fákat és lándzsákat. Közben az emberek egy pillanatra sem pihentek, és testük verejtékes volt a nehéz munkától.

A vizek szelleme féktelenül haragudott és sápadt arccal védekezésre kényszerült.

A kövek a folyók mélyére süllyedtek, a fákat elsodorta a víz, de a nép a hegyek szellemével és Mi hercegnővel együtt lelkesen folytatta a harcot az árral szemben.

A víz gonoszan zúgott és még magasabbra akart törni. De az emberek a hegyek szellemének katonáival és tisztjeivel közösen nyilakkal lőtték a hullámok taraját. Ahullámok száguldottak s oly kegyetlenül csaptak vissza, mint a sebesült vadállatok.

A vizek szelleme határozatlan, tétova, elkeseredett és kétségbeesett volt. Minden alkalommal, amikor a vizek szelleme elárasztotta a földet, a hegyek szelleme varázserejével még magasabbra emelte a hegyeket. Ilyenkor az emberek megpihentek és nézték a víz eredménytelen harcát. Vidám, boldog nevetésüktől és éneküktől zengett az egész erdő. Mi hercegnő pedig aggodalommal kérdezősködött az emberek sorsa iránt.

Amikor a vizek szelleme látta, hogy tisztjei és katonái közül sokan elpusztultak, és a Tan-Vin hegy, ahol Mi hercegnő lakik, egyre magasabbra emelkedik, kénytelen volt visszavonulni. A víz felszíne elcsendesedett és visszavonult medrébe. A kerteket és rizsföldeket újra rózsás napfény simogatta, és a viharból nem maradt meg más, mint a nagy sár a korhadt, kidőlt fákkal. A tajtékzó víz sodrása a házakat és állatokat régen elvitte már. Most a nép újra a dombok aljába vonult és újra építeni kezdte házait, művelni földjeit és kertjeit, ahol a vízmosás után új növényeket ültettek az elpusztultak helyébe.

A hegyek szelleme egy mély völgy megszüntetésével két hegyet varázsolt eggyé azért, hogy a vizek szelleme többé ne okozzon kárt. Akét hegyet a nép azóta is tiszteletben tartja, és az egyiket Fiú-hegynek, a másikat Leány-hegynek nevezi. A hegy aljában van egy pagoda a hegyek szelleme és Mi hercegnő oltárával. Ezt a pagodát a nép építette, hálából azért a segítségért, melyet a hegyek szelleme nyújtott az árvíz alkalmával, mert az ő hatalma biztosította a bő termést és a nép boldogságát. Agonosz és kegyetlen vizek szelleme, aki csak saját bosszújával törődik, még most is minden évben árvízzel árasztja el a földeket. Ezért nem szereti a nép a vizek szellemét, mert nagy károkat okoz, s minden időben igyekeznek megakadályozni azt, hogy a víz elborítsa a rizsföldeket.

Az idők múltával a Kon folyó mentén gátat épített a lakosság, végig a folyó partja mellett. A gátakat évről évre megerősítették annyira, hogy rajtuk keresztül nem törhet át a víz, nem öntheti el a kerteket és a rizsföldeket, és nem teheti tönkre a fiatal fák gyümölcseit és a fejlődő vetést.

Jegyzet:

1: Sim-mua – kis gyümölcsfa, mely vadon nő és édes gyümölcsöket terem. Észak-Vietnam területén található.

2: A bambuszfák fiatal, gyenge hajtásait Vietnamban, Kínában és Koreában étkezésre használják az emberek.

3: Lim-szen – egy őserdőkben található értékes keményfa-féleség.

4: Hung király – Vietnam első királya volt. A nép eredetére vonatkozólag a következő monda jár szájról szájra Vietnamban: valamikor réges-régen a vietnami nép egy tündértől és egy sárkánytól származott. Ugyanis Hong-Bang, aki egy dél-kínai tartomány királya volt, a Dong-Dink-tó partján egyszer egy szépséges kislánnyal ismerkedett meg. A kislány elmesélte a királynak, hogy ő egy sárkánynak a lánya. A király ennek ellenére megszerette és feleségül vette a szépséges leányt. Házasságukból egy fiúgyermek született, aki később a király utódja lett. A fiút Lac-Long-Quannak hívták, ami magyarul Lac Sárkánykirályt jelent. Ez a Lac-Long a szomszéd király lányát, Au-Cot tündért vette el feleségül, és házasságkötésük után az asszony száz tojást hozott a világra, ebből a száz tojásból később száz fiú cseperedett fel.
A király és a királyné azonban nem élhettek sokáig együtt, mert hiszen a király egy sárkánytól származott, a királyné pedig egy tündér leánya volt, és a vietnami nép elképzelése szerint a tündérek a hegyekben, a sárkányok pedig a tengerekben élnek. Ezért aztán a király és a királyné ötven-ötven gyermekkel a hegyekbe, illetve a tengerpartra költözött.

Lac-Long első gyermeke volt a későbbi Hung király, aki Van-Lan ország első királya volt.

A vietnami és a kínai nép elképzelésében a sárkány nem a gonoszságot jelképezi.

5: Tyüng – vietnami különleges sütemény. Az eget és földet jelképezi, s ezt csak újévkor készítik.