SZEPES MÁRIA

SURAYANA
ÉLŐ SZOBRAI

Tudományos-fantasztikus regény

Szerkesztette
Kuczka Péter

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-727-6 (epub)

ISBN 978-963-529-728-3 (mobi)

I. ÖTSZÁZ ÉVES UTAZÁS

Nem tudom, írásomnak mi lesz a sorsa. Valószínűleg Földünk egész kultúrájával együtt belevész abba a válságba, amelyet éppen mi, a fejlődés csúcspontján virágzó XXV. század tudósai idéztünk elő. Sajnos nem sejtettük, tudományos kíváncsiságunk micsoda romboló erőket szabadít el. De az, hogy szánalmas bűvészinasokká lettünk, bűnünket nem teszi megbocsáthatóbbá.

A krízis, amelyben sodródunk, az emberi történelem eddigi egyetlen katasztrófájához sem hasonlítható, mégis félelmetesebb valamennyinél. Nem háború. Mi már nem élünk véres, fizikai erőszakkal. Nem epidémia, hiszen a betegségek legsúlyosabb formáit sikerült legyőznünk. Áldozatait képzeletükön, érzéseiken át ragadja meg. A szépség és szenvedély vízióival bénítja meg érzékeiket. Az élet valóságai között alvajáró futóbolondokká válnak. Ilyen fantazmák bűvölete ellen nincs védekezés!

A szolárpermet védőrétege néhány óráig (vagy pillanatig?) az én tudatom egy töredékét még kiemeli ebből a láthatatlanból ránk tört vízözönből, de már érzem a végső kilobbanás közeledését, amely engem is az ujjongva rikácsoló, részegítő lázképek közt tévengő kortársaim boszorkányéjének zúzómalmába taszít. Azért írok, amíg lehet, amíg a józan eszmélet egyetlen szikrája él bennem, hogy megkapaszkodjam e sorokban. De lelkiismeretem is rákényszerít, hogy beszámoljak saját, semmivel nem menthető felelősségemről mindabban, ami végbemegy. Persze más kérdés – igen nagy kérdés –, hogy ez a híradás elérkezik-e valaha valakihez. Mert az „újra fiatallá lett emberiségnek” évtízezredekre lesz szüksége ahhoz, hogy a fejlődési spirál fölfelé emelkedő körpályáin keringve eljusson a megismerés és humánum e magasságára, ahol ma a Pszichodóm emelkedik, mégis…

Nem akarom, hogy a kétségbeesés és pánik elborítson, mert az egyszerűbb volna! Egyszerűbb volna társaimhoz hasonlóan átengedni magam eszelős látomások mámorának. Az megszüntetné gyötrő bűntudatomat és erőfeszítéseimet arra, hogy kiutat keressek az útvesztőből, akkor is, ha az emberi képzelet leghatalmasabb robbanásának láncreakciójával kell szembeszállnom, egyedüli látóként szegény, világtalanná lett barátaim között!

Könnyen lehet, hogy a remény, amely halványan felbukkan bennem, és valami megoldás délibábját vetíti elém, az egyetemes delírium része. Hiszen már én sem vagyok képességeim teljes birtokában.

Shintal jegyzete

AZ IDŐHAJÓS

Hermod Gjall a föld alatti téráthidaló fülke hűs félhomályából a szabadba lépett. Egy hét óta minden délután kijárt ide a város peremére, és végiggyalogolt a zárt, védett terület felé vezető úton, amely nem futott zajtalan siklással a talpa alatt, hanem neki kellett járnia rajta.

Élvezte saját könnyed, gyors lépteit. Az ilyenfajta mozgástól csaknem teljesen elszokott, mióta e szédítően idegen és nagyszerű világban „újjászületett”. Attól a pillanattól kezdve, hogy hibernált szervezetét „fölmelegítették”, s valamennyi testi funkcióját beindították, egyebet se tett, mint megrendülten csodálkozott. Csodálkozott mindenen, de főképpen azon ámuldozott, hogy az egykori „világvége” megolvadt, azután bazaltkeménységűvé szilárdult törmelékének kriptanyomatéka alatt rátaláltak a sírkamrára, amelybe tetszhalottá fagyasztott testét a kétezer-tizedik év kultúrdokumentumaival együtt elhelyezték. Nemcsak azért, mert történész volt, és a huszonegyedik század jelentős krónikásának tartották. Barátai, tisztelői mentették ki a világalkony tűzözönéből, mert szervezetét ismeretlen betegség, furcsa aluszékonyság támadta meg a Hold talajának vizsgálata közben, s egyre mélyülő álmából az akkori orvosok nem tudták felébreszteni. A huszonötödik század tudósai azonban nem pusztán e kozmikus ártalommal birkóztak meg, mikor testét és tudatát sok száz éves dermedtségéből új életre keltették. Az emberiség közös szervbankjaiból tökéletesen működő szerkezetté cserélték át valamennyi elnyűtt belső motorját. Agyát azonban különös módon meghagyták.

Lenézett ruganyosan mozgó lábára, azután egyenletes szívverésére figyelt, ahogy egy gyerek az óra szorgos ketyegését hallgatja. Ilyen erőtől duzzadónak csak kisfiú korában érezte magát kirándulásain, mikor az erdős hegyi ösvények szinte önként csúsztak talpa alá, mint most, az egész várost átszövő, mozgó térszalagok. E világot behálózó felszíni közlekedési rendszer a messze jövőben kibontakozott kultúra embereit megkíméli a helyváltoztatás erőfeszítéseitől.

Megtorpant. Miért a „messze jövőben”?! Miért gondol mai kortársaira még mindig úgy, mintha… Hiszen itt van velük együtt! Közel ötszáz esztendőt utazott mélyhűtött teste járművén, felfüggesztett tudattal, és utolérte őket az időben.

Lassan, tűnődve újra elindult. Valóban utolérte volna őket? Még nem. Az a néhány hónap kevés volt hozzá, amely alatt szervezetét átállították saját életritmusukra, s agyába az egységes világnyelvvel együtt új fogalmak hatalmas tömegét táplálták be. Tudatából, idegeiből, sejtjeiből hiányoztak a lépcsők a huszonötödik század világképének meredek csúcsához. Az az ember jutott eszébe, akit valamikor a huszadik század kilencvenes éveiben hibernáltak, s mikor harminc év múlva életre keltették, mindössze két hónappal élte túl feltámadását, mert idegrendszere nem tudott megbirkózni a korszak felgyorsult ütemével. Kiégett, mint egy villanykörte, amelybe túl erős áramot kapcsoltak. E rövidzárlattól a huszonötödik század technikája megmentette őt, de ébredése sokkját éppúgy megérezte, mint egykori sorstársa.

Saját korában nem kellett szégyenkeznie agyalkata miatt. Most azonban, a mesterségesen kitenyésztett, elképesztő mennyiségű ismeretanyagot tartalmazó elmék mellett saját képességei gyermekesen primitívnek tűntek. Ennek ellenére azt is megértette, saját zavaros tudatát miért nem vették el tőle. Új élete nemcsak neki okozott szenzációt. Azoknak, akik kifejtették a múlt homályából, ő is rendkívüli élményt jelentett. Eleven, régen kihalt „őslény” került laboratóriumuk reflektora alá, aki viszonylag értelmes módon nyilatkozik meg. Egyéni híreket közöl önmagáról és arról az életformáról, amelyhez tartozott.

A zárt, védett terület áramkörét őserdő gyűrűje fonta körül. Egyedül azt az utat tartották járható, tiszta állapotban, amely e szabadtéri múzeumhoz vezetett. A Föld fővárosa, Makropolisz lakói közül csak azok látogathatták az egykori nagy robbanás színhelyét, akik különféle megfigyeléseket végeztek ott, vagy mintákat gyűjtöttek a Pszichodómban folyó kísérletek céljára. Ezt a statisztaszerepet osztották rá is, kötetlen munkaidővel, minden szorosabb ellenőrzés nélkül. Lélektani okokból sorolták be a legkönnyebb kategóriába, hogy ne érezze magát annyira idegennek és fölöslegesnek. A tapintatos figyelem Riss gyógymódjához tartozott.

Ahogy a haragoszölden burjánzó növényzet sűrűjébe érkezett, nyers szagok és zajok rohanták meg. A kétoldalt sorfalat álló, redves törzsű fákra súlyos, pókhálós repkényfüggöny kapaszkodott. Lármás színű virágok húsos kelyhe fölött naptól ittas rovarok keringtek. Fájdalmas öröm és oktalan vágyódás rohanta meg saját elhagyott, bizonytalansággal, veszélyekkel tele „előző élete” után, amelynek utolsó éveit már az elkerülhetetlen vég baljós alkonyatában töltötte el. Mintha kortársaival együtt kormány nélküli lélekvesztőn iszonyú erejű vízesés zuhogójához közeledett volna, egyre gyorsuló sebességgel. Őt rendkívüli sorsa kiragadta a mindent összezúzó zuhanásból, de a többiek, akikkel közös gyermekkor, rokoni, baráti kapcsolatok, bonyolult érzelmi összefüggések, azonos emlékek és fogalmak kötötték össze, azok már évszázadok óta…

E gondolattól úgy menekült el, mintha tüzes vasat érintett volna.

Az út meredeken emelkedni kezdett. Letért a sima talajról. A szívósan összefonódó liánkötegek között saját nyomai vezettek a dombtetőn levő kis tisztásra, amelyen „az ő köve” várta naptól melegen, hasadékaiba búvó, apró gyíkokkal, füves, mohos foltokkal. Mindennap itt kötött ki. Zsebében volt a védett terület, a rezervátum kultúrsalakját őrző magasfeszültségű áramkör megszakításának kulcsa. Testét ártalmas sugárzásokat közömbösítő, különleges szolárpermet borította, és a veszélyes szolgálatot végző kutatók Hydron védőköpenyét viselte, de még egyszer sem lépett be a „halottak országába”. Nem jutott odáig. Gáncsot vetett neki ez az érintetlenül hagyott földdarab, ahol még szabadon tenyészett a gaz, arcához zúgó, fullánkos bogarak csapódtak, és a tüskés bozót sátra alatt hangyaboly nyüzsgött.

Amit tett, nem volt mulasztás. Senki se kérte számon tőle. Megértették laza támolygását egykori és mostani élete között. E korszak emberei mindent megértettek, vagy csaknem mindent.

Felkapaszkodott az érdes felületű, nagy kőtömegre, amely antik karosszék gyanánt még hátát is megtámasztotta. Kastély, esetleg templom maradványa lehetett; egy-egy fehéren csillámló fazettáján márványerezet rajzolódott ki.

Első pillantása a főváros zárt vonalú, bizarr szépségű villái, áttetsző búrával fedett sportpályái, tükröző tavai és ápolt kertjei fölött a Pszichodóm fennsíkján kötött ki. Szégyenkező bosszúsággal észlelte megint az áramütéshez hasonló borzongást, amelyet a soktornyú, fényrobbanásoktól szikrázó gócpont, „a világ teteje” kiváltott belőle. Eszének semmi köze nem volt hozzá. Gyermekkorának gyertyafényes ünnepei idéztek elő benne hasonló elragadtatást. Pedig a Pszichodóm vezérkara – agytrösztje – semmiképp se igényelt ilyen vallásos rajongást kortársaitól, akiknek szellemi-lelki egyensúlyáért, jólétéért annyit fáradoztak e csodálatos fellegvárban, rendkívüli körülmények között, fantasztikus módszerekkel. Az emberek mégis furcsa, titkos elfogultságot tápláltak a felhőkbe nyúló őrtorony lakói iránt. Kultuszépítő, legendaszövő ösztöneiket nem lehetett kiirtani. Annál is kevésbé, mivel a valóságban kevesen jutottak be a Pszichodóm zárlatába, bár a Föld valamennyi lakója, élete minden pillanatában a legszorosabb kapcsolatban állt vele. Aki belépett oda, az mindenképpen rendhagyó eset volt; a ritka lelki nyomorékok egyike, társadalomra veszélyes elem, vagy olyan szokatlan jelenség, mint a kétezredik év elejéről visszatérő időutas, akinek saját korából származó tudatos és tudattalan üzeneteit közelebbi vizsgálatoknak vetették alá. Azért tölthetett két teljes hónapot a Pszichodómban. Lakóit megismerte, de nagyon kevéssé értette őket, noha mindent elkövettek, hogy primitív kollégájuk előtt világossá tegyék a nagy dráma után kialakult világképet. Különösen Riss, az ideggyógyász fáradozott azon, hogy kiemelje belőle a szorongásos emlékek, félelmek, lelki sérülések gócait, amelyeket a huszonötödik században korai atomkornak nevezett időből hozott magával.

Odafönt úgy hitte, Riss gyógymódja teljes eredménnyel járt. Hangulatéletének mindkét végletét: a létbizonytalanság ősrémületét és másik pólusát, a veszedelmes részegültséget is sikerült leküzdenie. Emlékei már csak néha, és nagyon távoli, homályos álmok formájában kísértették meg. Mióta azonban belemerült a Dóm körül áramló élet egyenletes hullámzásába, fokozódó nyugtalanság közelített hozzá. Mintha valahol a háta mögött, egy hangfogós, zárt ajtón túl, édeni és szörnyű dolgok lestek volna rá névtelen lappangással, amelyektől halálosan rettegett, de iszonyodva sóvárgott is utánuk.

Az első hetekben képtelen volt felfogni a Pszichodóm értelmét és döntő jelentőségét. Fejében szétestek a fogalmak, mert valamikor külön éltek benne. Annak ellenére, hogy kortársai közül ő foglalkozott legtöbbet a jövő körvonalaival, bizonyos elemeket mégsem tudott egyesíteni úgy, ahogy most a Pszichodómban történt. Kollégáival együtt már a huszonegyedik században, „az atom-időszámítás kezdetén” tisztában voltak a hírközlés jelentőségével, a hiteles dokumentáció és a valóság képeiből szőtt műalkotás közvélemény-alakító hatalmával. Ismerték a gondolat- és akaratátvitel romboló vagy építő hatását. Eredményes kísérleteket folytattak gyógyító gondolatparancsokkal. A betegségfolyamatok mögött feltárták a kórképző lelki okokat. Társadalmi feszültségek, járványok, indulatok lávakitörésénél éppúgy figyelembe vették az időszakos napfolttevékenység s különféle kozmikus sugárzások, mágneses viharok szerepét, mint elemi csapásoknál. E részletfelismeréseket azonban a huszonötödik század tudománya a közösség ellen elkövetett erőszakos cselekmények, betegségek és természeti katasztrófák megelőzésének nagyszerű művévé kovácsolta össze.

„A Pszichodóm a megelőzés művészetének mai végösszege! – mondta Riss, mikor már személyesen vette át kezelését a rendelőjében. – Mindaz, ami az ember tudatán át értelmi-érzelmi világába hatol, és építő módon befolyásolja, ebből a központból sugárzik széjjel a Föld valamennyi lakójához. Úgy, ahogy valamikor a rádió- és televíziótornyok juttatták közléseiket, képsoraikat hallgatóikhoz és nézőikhez.

Mi ezt az élet minden területét érintő és formáló információhálót polivíziónak nevezzük. Irányítóit nem elfogult, külső mérlegelés helyezi pozíciójukba, hanem az emberi alkat vegyészeinek, a lélek mérnökeinek, orvosainak pontos tervezése. A Pszichodóm tudósgárdáját és azokat, akiket e posztok átvételére készítünk elő, zárt számú agysejtállományhoz hasonlíthatjuk, amely az emberi elme Dómjából figyeli és ellenőrzi a szervezet működését. Vigyáz rá, nehogy önmagában vagy másokban kárt tegyen. Szerepe ezért csaknem észrevétlen és erőszakmentes. E tág kereten belül a Föld minden lakója szabad. Képességei, hajlamai szerint használhatja fel idejét, és egyéni igényei alapján részesül a közösség javaiból.”

E beszélgetés azonban már a csendkamrabeli kedélykiegyenlítési kúra után történt.

A különféle szervcserék után legelőször a „szférikus házba”, az ionoszférában lebegő üdülőfélébe került két ápolónő felügyelete alatt. Később rájött, hogy itt heteken át az éber álom állapotában tartották, s féleszméletét csak lassan hangolták át teljes tudattá. Azért nem kérdezősködött, nem félt, nem csodálkozott még semmin. Testét megszabadították kíváncsi, mohó képzelete terhelésétől. Azt is csak Risstől tudta meg a Pszichodómban, hogy a Földet körülvevő ritkább légkör régióiban lebegő szférikus házak mindenkinek rendelkezésére állnak. Néhány hetes „kilépés a Földből” – a lelki egészség és egyensúly törvényéhez tartozott, mint a táplálkozás vagy tisztálkodás. A magaslati üdülőházak ártalmas sugárzásokat kiszűrő szigetelése csak azokat a hatásokat engedte át, amelyek pihentették, felfrissítették az emberi szervezetet. A Földet körülvevő légkör magasabb régióiba és a kozmoszba utat törő ember munkáját rendkívül megkönnyítette a Föld vonzóerejét szabályozó „antigraviton-motor” felfedezése. E mechanizmus csökkentette vagy egészen kikapcsolta a szférikus házakban, űrrakétákban, űrállomásokban és űrszanatóriumokban a Föld gravitációs vonzását.

Soha nem halványuló megrendülésként élt benne teljes ébredésének élménye „új ég alatt, új Földön”. Nemcsak ő maga volt vadonatúj: erős, izmos, fiatal és egészséges, hanem a világ is körülötte. Öt évszázad előtt, mikor a fertőzés érte, már elmúlt negyvenéves. Sokat bajlódott érzékeny gyomrával, és gyakran kínozták ideges fejgörcsök. Nemi élete gátolt, aszkétikus volt, ezért nem is nősült meg. Özvegy anyjával élt együtt. Látása megromlott. Vállát reuma szaggatta. Most is könnyezett, mikor visszagondolt az üde léthajnalra, amelyen metszően éles, soha észre nem vett árnyalatokat érzékelő, új szeme rányílt az ismeretlen tájra, és füle olyan neszeket, zenei hangokat fejtett ki a légkörből, amelyek azelőtt nem érkeztek el tudatáig. Azután felfedezte izmait, szélesre táguló tüdejét, feszes bőrének ózont lélegző pórusait. Fokozódó mámorral élvezte feltámadó farkasétvágyát, vérkeringése, anyagcseréje tökéletes zavartalanságát. Elképedt örömmel jött rá, hogy ínyét, elhullt fogai helyén növekvő új fogak duzzasztják, és korán kopaszodó fején dús, vörösbarnán csillogó hajerdő burjánzik.

Szervei egyensúlyát nem fizikai ok, hanem érzelmi túlfeszültsége borította fel. Sírva-nevetve áradozó félbolondként került a Pszichodóm egyik csendkamrájába, ahol különféle fény-, illat- és hanghatásokkal megint a sajátos ernyedtség kényszerzubbonyába burkolták. Megszakadt az összeköttetés érzékelőközpontja és mozgatóidegei között. Ketten voltak egy testben: valaki, akiben gondolatok, érzések árapálya váltakozott, s a néma, tehetetlen másik, akit egy hangszigetelt, koromsötét cella heverőjére fektettek, és egyedül hagytak önnön csillagtalan, befelé terjedő kozmoszában. Semmi támpontja nem volt a térben, amely körülvette. Öt érzékszerve nem közvetített külső benyomásokat. A jelenségek lassan elvesztették valószerűségüket. Személyes emlékei távolra tolódtak, eltompultak, mintha valaki mással történtek volna. Képzeteinek egymásutánja megbomlott. Folyamatos gondolatok logikai láncán látomások törtek át. Hangokat hallott. Úgy érezte, kint lebeg az űrben, s zenei akkordok szökőárja zúdul át rajta. Az ismerősnek tűnő, mégis idegen vokális hullámok városfantomokká torlódtak össze, szilárd körvonalakat kaptak, ablakaikból sugárzó fény, emberi életek ezerféle zaja áradt. A kép hol eltűnt, hol előbukkant. A hatalmas felhőkarcolóbolyok egyszerre dülöngélni kezdtek, mintha a talajt titáni kéz rángatta volna alattuk. Falaikon robbanó szisszenéssel lángok rohantak végig. Rémületének sokkja szélrohamként zavarta széjjel e tüzes képzeletfelhőt, de látomásai újra visszatértek. Múltjából különös, torzul felnagyított mozaikok nőttek magasra. Gyermekkorának színhelyét, iskolatársait, barátait látta nyúlni, szélesedni, megduzzadni önmaguk őrült és ünnepélyes jelképeként. A lányok, akiket megkívánt, azok is előnyújtóztak, előhajladoztak a ködből. Titokban persze, hogy senki, főleg anyja meg ne tudja. Ninoin, az első ügyetlen kamaszölelésének tárgya; a szeplős, fehérszőke Ninoin, aki a sétatér sűrű bokrai között úgy fonódott rá, mint a polip, de mások előtt mindig kinevette, megszégyenítette. Hogy miért bánt vele így, és miért szakított váratlanul, sohasem értette. A látomások vezérszólama azonban egyre inkább édesanyja arca lett. Érdekes, hogy soha nem látta másnak, csak szépnek és fiatalnak. „Anyádat kellett volna feleségül venned” – mondta neki Ninoin, amikor évekkel később találkoztak. „Igen, igen! – nevetett rá recés, nagy fogaival. – Úgysem engedett volna át másnak. Azért nem tűrte, hogy felnőtt férfi legyen belőled. Még a köldökzsinórt sem vágta el köztetek… nem vetted észre?!” A kínos zavar és bosszúság most is ugyanolyan erővel morajlott fel benne, mint akkor, de anyja mosolya megint kioltotta zaklatottságát. Az ő lényében otthon volt. Egyedül nála pihent meg. Ezzel a mosollyal hajolt föléje, mikor lázas volt: suttogva beszélt hozzá, mesélt és énekelt. Hangja borogatásként simult rá, meleg fészek volt körülötte, puha pólya, ringató, altató védelem. E vízió mély, álomtalan álomba siklatta át.

Állapotának különféle szakaszait a csendkamra elektronikus agya jelezte. Mert mikor felébredt, már természetes nappali fény tűzött rá. Alvás közben átgördítették abba az áttetsző falú, elbűvölő lakosztályba, amelyet a Pszichodóm vezetősége jelölt ki részére. Az enyhén elködösödő, pasztell derengéssel sugárzó bútorokon keresztüllátott, mintha képzelete vetítette volna ki őket. A levegőt langyos, illatos légáramlat hűsítette állandóan.

A heverőjével szemben felizzó képernyőről sötét hajú, erős szemöldökű, világító kék szemű férfi köszöntötte:

– Jó reggelt, barátom! Hogy érzi magát?

– Remekül! – nézett vissza a hűvösen barátságos, kortalan emberre, akinek zsongító hangja külön élményként hatott rá.

– Örülök neki!

Érezte, amit mond, nem udvarias formaság. Közérzetét, hogylétét valóban saját ügyének tekinti.

– Akkor elkezdhetjük a párbeszédet! – folytatta a mosolygó vetület.

– Én úgy érzem, inkább folytatni fogunk valamit, aminek nem volt kezdete, és sohasem ér véget! – szakadt ki belőle önmaga előtt is váratlanul, azután félszeg bizonytalanság nyűgözte le hirtelen. – Bocsásson meg… nyilván még mindig nem vagyok teljesen ébren, hiszen a nevét sem tudom.

– Riss!

E név akkor, első ízben, tömör harangkondulásként hatott Gjallra.

– Önt viszont mindenki ismeri nálunk – bólintott testetlen látogatója. – Bolygónk legizgalmasabb jelensége e pillanatban. Tudja, hogy nevezik?

– Fogalmam sincs róla.

– Hermod Gjall, az időhajós! Tudósaink mellett már költőinket, zenészeinket is jelentős művekre ihlette. Bár az alkotások, amelyeket sugallt, meg sem közelítik saját, pszichongyöngybe rögzített, valódi történetét.

– De hiszen én még senkinek… Azt sem tudom, mi az a…

– Pszichongyöngy? Persze hogy nem tudja egyelőre. Majd megérti. – Riss már nyíltan nevetett. Vékony ajkának zárja szélesen kettényílt. Szögletes, fehér fogak billentyűsora villant feléje.

Gjall egyre rokonszenvesebbnek találta.

– Előbb hidat építünk a mi fogalmaink számára azokból az elemekből, amelyeket jól ismer, mert saját korából hozta magával őket – folytatta Riss. – Kétségtelen, hogy tudatosan nem nyilatkozott meg senkinek. De vajon tudatos megnyilatkozásaink árulják-e el rólunk a legtöbbet?

Gjallt nagy megkönnyebbülés fogta el.

– Értem, mire céloz! Testalkatomból, magatartásomból következtettek ösztönéletemre, jellememre.

– Részben. Ez azonban nem pusztán lélekelemzés és jellemolvasás – sokkal több annál. Lássuk csak: abban a korszakban, amelyben élete első négy évtizedét töltötte, a világ eseményeit film- és hangszalagra rögzítették, azután tetszésük szerint akárhányszor visszajátszották. Ha jól tudom, azt is felderítették már, hogy az emberi gondolat bizonyos áramokat bocsát ki, s e rezgések erővonalainak kirajzolására különféle készülékeket szerkesztettek. A hibernációs kamrában talált művei tanúsága szerint ön az emberi elméből kisugárzó gondolatáramokat már azonosította a rádió, televízió leadó- és felfogóantennáinak működésével. Rájött, hogy minden emberi agy ilyen leadó- és felvevőantenna. Sőt sikeres kísérleteket folytatott érzékeny médiumokkal, akik televíziós készülék közbeiktatása nélkül, saját agyuk „képernyőjén” fogták fel a rendes televíziós adások halvány képtöredékeit. Arról nem tudok, hogy olyan kísérleti alanyuk lett volna, aki ilyen képet küldeni is tudott volna egy másik agy képernyőjére, készülék közbeiktatása nélkül. Elvben azonban már ezt a lehetőséget is bizonyosnak tartották.

– Igen.

– Egész technikájuk rohamosan haladt a miniatürizálás, a kicsinyítés felé, igaz?

– Igaz.

– Voltak olyan apró rádióik, amelyek elfértek az emberi fülben, televíziós telefonjukat pedig a zsebükben hordták.

– Úgy van.

– Infravörös fényben olyan fényképeket készítettek például egy üres autóparkoló helyről, amelyeken pontosan kirajzolódtak az órákkal előbb ott álló autók körvonalai, mert e formák hőrezgései még jelen voltak a látszólag üres térben. Így volt?

– Így.

– Nos, akkor eszközeink már együtt vannak a pszichongyöngy fogalmának megközelítéséhez. Képzeljen el egy egészen parányi, több millió mikroszkopikus méretű tranzisztorból álló áramkört. E borsó nagyságot alig meghaladó „gyöngy” tranzisztorparányainak anyaga rendkívüli érzékenységű kristály. Mi e kristályok alapanyagát nem a Földön, hanem a Jupiter bolygó egyik holdján találtuk. A „szenzoritkristály” – így neveztük el nagy szenzitivitása, vagyis hallatlan érzékenysége miatt – olyan különleges rezgések felfogására és visszajátszására képes, amelyet az emberi agy és érzésvilág bocsát ki magából.

Gjall hirtelen heves izgalommal ült fel.

– Azt akarja mondani, hogy amit én ott a csendkamrában gondoltam, látni véltem és éreztem, azt…

– Rögzítettük. Igen. Ahogy egykor filmre vettek fel valamely művet vagy eseményt.

– Várjunk, várjunk! – A tiltakozó, szégyenkező riadalomtól Gjall testét veríték öntötte el. – Ez mégis egészen más! Ez az én legbenső… Ez nem mű és nem valóság, hanem…

– Hanem a képzelet és a vágyvilág keveredése a valósággal – zsongott közbe Riss csillapító hangja –, tehát a legtökéletesebb „pszichogram”: az ember jellemének, lelki alkatának hű tükre, amely sohasem kerül avatatlan kézbe. Segítő szándékú orvos foglalkozik vele.

Tenyerén mutatta a halványzölden csillogó, apró gyöngyöt, amely lénye számtalan rétegű titkát zárta magába. Gjall visszadőlt a heverőre, szemét fáradtan lehunyta.

– Túl sok ez egyszerre… túl sok! – mormolta, aztán újra mély álomba merült.

A PSZICHODÓM

Mikor meghatványozott képességei birtokában első ízben vezették végig a „világ tetején” összpontosított, bámulatos kultúrközponton, kávébarna bőrű, halk szavú fiatalember kísérte, akinek keskeny, sötét szeme, sovány termete régi kelet-ázsiai festmények alakjait idézte emlékezetébe. Konkri, Riss egyik asszisztense volt. Lényéből kellemes, figyelmes semlegesség áradt. A sok benyomás között akkor csak futó széljegyzetet fűzött e megállapításhoz, de később rájött, a Pszichodóm valamennyi lakójának ugyanez a magatartása.

A nagy kiterjedésű területen, amelyet függőkertszerű, lépcsőzetes síkokra osztottak, különféle épületek emelkedtek ápolt parkok, ligetek között. A tetőn sokemeletes, spirál alakban felkanyarodó alapzatból kinőve, a polivízió szédítően magas adótornya szúrta át a felhőket. Ebben a központban helyezkedtek el a kísérleti laboratóriumok, vetítőhelyiségek, műtermek, zeneszobák, elektronikus ellenőrző- és védőláncok, a legmagasabb szintű elméleti és gyakorlati oktatás stúdiói. Itt volt Riss rendelője is, csendszobák hosszú sorával. A többi intézményt: sportpályákat, fürdőket, kiállítótermeket, üzemeket, villákat, szanatóriumot, hang- és képarchívumot s végül az Oscillárium tömör, acélfényű erődjét mozgó utak, úgynevezett térszalagok kötötték össze a centrummal.

Az Oscilláriumról hiába próbálta faggatni Konkrit, az minden kérdését udvariasan elhárította.

– Korai még, barátom! Egyelőre azt sem tudja elrendezni magában, amit eddig látott. Fogalma sincs róla, e tudományos és művészi elemek hogyan kerülnek egymás mellé, és mi közük a polivízióhoz.

Be kellett ismernie, hogy így van. De azért tovább firtatta a tiltott témát.

– Oszcilláció lengést, hullámzást, rezgést jelent. Ez a rejtélyes Oscillárium tehát…

– Bizonyosfajta rezgésekkel foglalkozik. Azonkívül még más dolgokkal is. Meg kell szoknia, hogy kísérleti állapotban levő folyamatokról mi sohasem beszélünk, még egymással sem.

A polivízió nagy előcsarnokában leültek egy frissítőre, amelyet automata állított össze részükre. Konkri, pohárral a kezében, mosolyogva figyelte.

– Nos? – szólalt meg végül. – Jobb, ha a gondolatait hangosan megfogalmazza, ahelyett, hogy némán fojtogatnák egymást. Az előbb nyilván az volt a képzete, hogy valamiféle kórháztelepen járunk.

– Betegeket viszont nem láttam sehol! – tört ki Gjallból. – Éppúgy, ahogy a koncerttermekben sem voltak zenészek az izgalmas hangváltozatokat szövő, furcsa hangszerek mellett. Eddig azonban rendben volnánk valahogy. A polivízió fogalmába sok minden belefér. De az elképesztő tökéletességű üzemeket, ahol gondolkodó gépek emberi felügyelet nélkül, önmaguknál sokkal bonyolultabb elektronikus agyakat vagy hőt, fényt, illatot sugárzó műanyag formákat állítanak össze, végképp nem tudom beilleszteni a Pszichodóm hatáskörébe! Az archeológiai kutatóműhely boszorkánykonyháját még kevésbé!

– Ön történész létére ne tudná, hogy a jelenben és jövőben csak úgy kerülhetünk el bizonyos tévedéseket, ha a múltat alaposan megismerjük?

– Igen, de… – Gjall fejében egyszerre helyükre billentek a dolgok. Mintha ismeretlen tárgyakkal teli, koromsötét helyiségben valaki felgyújtott volna egy csillárt. E befelé sugárzó reflektor lekötötte minden figyelmét. Persze! A Pszichodómban egymásba ömlik az emberi élet valamennyi fővénája, és kiegészíti egymást. A művészet megelevenítő varázsa felidézi és elrendezi a lélek erőit. Köt és old. A kísérleti tudomány és a technika pedig…

– Örülök, hogy rájött végre – hatolt el tudatáig Konkri hangja.

– Mire? – Zavart csodálkozással pillantott kísérőjére.

– Hogy az emberi élet fővénáinak összműködése rejti Földünk valamennyi problémájának megoldását!

Nem tudott hozzászokni ehhez a gondolatai és legbenső érzései között tapogatózó, idegen „radarhoz”. Ingerültté tette.

– Őszintén szólva azt sem értem, miért nevezik polivíziónak e kormányzási módszerüket! – pattant ki belőle bosszúságának szikrája.

– Dehogynem érti! Akaratlanul megint felingereltem. Ne felejtse el, hogy a gondolatátvitel és „gondolatletapintás” iskoláztatásunk egyik fontos fakultása. Persze mi, idefönt a Pszichodómban, már fedni is megtanuljuk magunkat. Erre azonban csak magasabb fokozaton kerül sor. Orvos és páciens között még elkerülhetetlenül szükséges a „nyitott ajtó”.

– Ezen az ajtón csak az önök oldaláról van kilincs – vonta meg a vállát Gjall. Bosszúsága elillant. Szégyenkezett inkább. – Kérem, ne veszítse el a türelmét, ha…

– Szó sincs róla!

– Annyit valóban tudok, hogy a polivízió az emberek képzeletén át érvényesül, és szerepe rendkívül sokirányú. De nem értem, hogy ez a közös csatornába ömlő, rengetegféle tartalom hogyan jut el külön-külön minden emberhez! Hogyan válik egyéni, egyedi befolyássá, mikor ugyanabban az időben esetleg többen figyelik ugyanazt a műsort, és… az én kezdetleges agyam belezavarodik ebbe a problémába!

– Sohase szégyellje! Első fogalmazásban nehezen érthető dolgok ezek. Később éppoly egyszerűnek látja majd, mint a mi technikai csodáktól elkényeztetett gyermekeink. Ők a világon a legtermészetesebbnek tekintik, hogy ugyanegy felületen akárhány különféle műsort figyelnek szigetelt, alig érzékelhető maszkjukon át, amely a többi adást sajátos raszterral – rezgésfüggönnyel – szűri ki.

– Ez annyit jelent, hogy azonos képernyőn egyik néző koncertet, a másik tudományos műsort, a harmadik balettet, a negyedik távoli űrállomások életét vagy fantasztikus filmet szemlél teljesen egyidejűleg?

– Igen. De nemcsak erről van szó. A szórakoztató képsorok közé a nézők bizonyos gondolatparancsokat kapcsolhatnak be, egyéni kívánságuk szerint.

– Például?

– Például azt, hogy mikor kívánnak elaludni vagy felkelni. Milyen szöveget akarnak agyukba rögzíteni a közös tudományos archívumból. Miféle rossz szokást, modorosságot, indulatot vagy allergiás félelmet szeretnének leküzdeni. E „varázsigék” felvillanása éles, színes, de annyira rövid, hogy az éber tudat nem fogja fel. Észre sem veszi. A befolyás tehát ellenállás nélkül zuhan be a tudattalan ingerek területére, és ott leküzdhetetlen hajtóerővé válik. Beteljesíti önmagát. Az ember egészségesen, mélyen alszik, idejében ébred, a sértődött ellenszenvek kioldódnak belőle, emlékezete kitűnően működik, szakmai fogalmakat tanul, nehéz matematikai tételek megoldására jön rá estétől reggelig, vagy elmulasztja ideges kiütéseit anélkül, hogy tudatosan erőlködnie kellene érte heteken, hónapokon át.

Gjall ezzel a módszerrel sem tudott még teljesen megbarátkozni. Érzései tisztázatlanok voltak. Bámulatát tiltakozó viszolygás színezte át. Valami vonzotta, lenyűgözte, és egyben taszította is. Nyilván saját „korai atomkori” emlékei, tapasztalatai olyan visszaélésekről, amelyektől itt már nem kellett tartania. Mégis…

– Csak azt szeretném tudni – kereste a szavakat –, hogy a nagy pusztulás után miképpen jutottak el ilyen messzire? Történelem előtti legendák, töredékes hagyományok szerint hasonló tragédiák mindig tiszta táblává törölték a Földet. Az emberiség „újra fiatallá lett”. Kultúrértékei feledésbe merültek. Elölről kellett kezdenie mindent.

– Az önök drámája mesterségesen előidézett katasztrófa volt. Ha értelmes, tisztán látó emberek nem is tudták megakadályozni, bizonyos mértékig készültek rá. Szerettek volna kimenteni valamit a globális öngyilkosságból. Az ön menedéke is így maradt meg egy csomó fontos dokumentummal együtt. Nos, ez az eset nem volt egyedülálló. Különössé csak a hibernációban töltött, szokatlanul hosszú idő teszi. A pusztulás szerencsére nem volt teljes. Lakott helyektől távol eső erdők, völgyek, hegyek barlangjaiban, a föld alatt, a tenger mélyén s főleg a kozmoszban keringő űrállomásokon megmaradtak egyes, adatokat őrző gépek s a kultúra jól képzett szakemberei. Nem sokan. A Föld rengeteg fajtájából mindössze néhányan – hírmondónak. De e maroknyi atomhajótörött elegendő volt ahhoz, hogy ne veszítsük el a civilizáció fonalát. E vonatkozásban ott folytattuk, ahol önök abbahagyták. Más tekintetben azonban az egyetemes megrázkódtatás gyökeres változásokat hozott. Társadalmi, faji előítéletek értelmüket vesztették. Az országhatárok megszűntek. A Föld hosszú, véres történelme után pontot tett a „világvége”, amelyhez az emberi ész, évezredes kísérletek után, sajnos megtalálta a totális pusztításra alkalmas eszközöket. A mi fejlődésünk teljesen más irányba fordult. Azok a romterületek, amelyeknek tégelyében radioaktív hamuvá égett a Föld csaknem egész lakossága, vörös felkiáltójelei a tilos iránynak. A bolygónkat benépesítő emberek száma ijesztően lecsökkent. E csekély létszám lehetővé tette, hogy a technikai civilizációval együtt bizonyos erkölcsi normákat is egyenértékű hatóerővé növeljünk. A szaporodást korlátoztuk, és szigorú feltételekhez kötöttük. Megnöveltük az élettartamot, s nagyrészt e tapasztalt, egészségesen aktív