részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

James S. Gordon: Transforming Trauma – The Path To Hope And Healing

HarperOne, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2019, 2021

Első kiadás

Copyright © 2019 and 2021 by James S. Gordon

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers

Hungarian translation © Getto Katalin, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Müller Péter

ISBN 978 963 604 439 8

A kiadó mindent megtett a kötetben szereplő idézetek felhasználási engedélyének megszerzése érdekében. Az engedély esetleges hiánya, a szerzői jog esetleges megsértése nem szándékos, elmulasztása nem rosszhiszeműségből történt. Ha hiányosságot észlel, kérjük, értesítse kiadónkat, a hiányt a későbbi kiadásokban pótoljuk.

Ez a könyv egészségügyi tanácsokat és információkat tartalmaz, melyek a kezelőorvos tanácsainak kiegészítésére szolgálnak, az orvos vagy más, képzett egészségügyi szakember munkáját nem helyettesítik. Egészségügyi problémáival minden esetben forduljon orvoshoz, és kérje ki a véleményét, mielőtt bármilyen terápiát igénybe venne. A szerző mindent megtett annak érdekében, hogy a kötetben a mű megjelenésének időpontjában hozzáférhető legpontosabb információkat tegye közzé. A kiadó és a szerző a könyvben javasolt módszerek esetleges egészségügyi következményeiért nem vállal felelősséget.

Gabriel Gordon-Berardi és Jamie Lord:

mindörökre a szívembe zártalak benneteket.

William Alfred, Robert Coles, Sharon Curtin és Shyam Singha:

ti ragyogjátok be utamat.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. A meghívás

2. A trauma biológiája

3. „Puha has” légzés: a testi-lelki ellazulás kulcsa

4. A remény elfogadása

5. Rázd meg magad, táncolj!

6. Sosem az érzelmekkel van baj

7. A kötődés ereje

8. A belső iránytű keresése

9. Barátkozás a testünkkel

10. A traumagyógyító étrend

11. A test bölcsessége

12. A trauma „triggerek” megszelídítése

13. Szeretkezz, ne háborúzz!

14. A gyógyító természet

15. Állatterápia

16. A nevetés megtöri az átkot

17. Amit a családfánk elárul

18. A gyógyulás köre

19. A hála mindent megváltoztat

20. Megbocsátás

21. A szeretet és az értékes élet lehetősége

22. A következő lépések

Függelék. További terápiás lehetőségek

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Előszó

könyvem hónapokkal azelőtt jelent meg, hogy a kínai Wuhan tartományban a Covid–19 járvány felütötte a fejét, majd bekebelezte a világot. Első oldalain már ekkor kifejtettem, hogy a trauma – a testi-lelki sérülés – előbb-utóbb mindenkit utolér az életben.

Nem tudhattam, hogy a fenti igazságot hamarosan maga a valóság igazolja, mégpedig drámai módon. Azóta tízmilliók fertőződtek meg, és százezrek vesztették életüket a vírus meg-megújuló támadásai során; a járvány felforgatta a társadalom működését, megbénította a gazdaságot.

A világon mindenütt elsősorban a vírus terjedésének megakadályozásával – maszkviseléssel, távolságtartással, karanténnal, a fertőzöttek elkülönítésével – igyekeztek megfékezni a járványt. A terápiának azonban van egy harmadik összetevője is: a védekezőképesség fokozása, melynek révén a szervezet képessé válik arra, hogy ellenálljon a kórokozónak, vagy ha a fertőzés már megtörtént, elkerülje a súlyos következményeket.

A Traumagyógyításban leírt sokrétű program a testi-lelki védekezőképesség, a fizikai és mentális ellenálló képesség fokozását szolgálja. Jótékony hatásai azonban még ennél is szélesebb körűek.

Lépésről lépésre követve a programot, helyreállíthatjuk fizikai és lelki egyensúlyunkat, amivel voltaképpen jövőbeni egészségünket és jólétünket alapozzuk meg. És ami talán ennél is fontosabb, megbirkózhatunk a múltbéli, a világjárvány okozta stressz következtében felszínre kerülő traumáinkkal, illetve a járvány utáni időszak kihívásaival.

A pandémia felhívta a figyelmet a társadalmi egyenlőtlenségekre, és mindannyiunk számára megmutatta, milyen kiszolgáltatottak vagyunk. Az Egyesült Államokban a színes bőrűek és az őslakosok halálozási aránya – akiket nagy eséllyel amúgy is legyengített a szegénység és a kirekesztettség következtében elszenvedett megannyi sérülés, a krónikus betegségek és a nem megfelelő orvosi ellátás – a duplája a fehér bőrű lakosság halálozási rátájának. A Covid–19 áldozatainak nyolcvan százaléka pedig időskorú.

A vírus pusztító következményeivel ugyanakkor valamennyien szembesültünk; mindannyiunkban él a félelem, hogy egy pandémia bármelyik pillanatban felboríthatja megszokott életünket. Szeretett öcsém teljesen váratlanul hunyt el a járvány első heteiben. Harcedzett orvosok, ápolók, egészséges, fiatal emberek is voltak a súlyos betegek között, nem egy közülük életét vesztette.

Az emberiség az egykori, ismerős világ és a bizonytalan jövő határmezsgyéjén az egymást követő megrázkódtatások kaotikus időszakát éli. Nap mint nap kihívásokkal kell szembenéznünk; régi szokásaink, régi érzéseink, egykori elvárásaink, feltételezéseink, viselkedési mintáink nem érvényesek többé. Sokan alvásproblémákkal, koncentrációs nehézségekkel, döntésképtelenséggel küzdenek. Ingerlékenyebbek vagyunk, és tartunk, olykor egyenesen félünk a jövőtől. Talán azt sem tudjuk már, kik vagyunk valójában, és ebben a furcsa, új világban, amely felé tartunk, vajon miféle értelme lehet az életünknek?

Ebből a kötetből megtudhatjuk, miként ismerjük fel és oldjuk meg a nehézségeket, amelyekkel az élet szembesít minket. Ha követjük javaslatait a gyógyulás felé vezető úton, az is nyilvánvalóvá válik, hogy a kihívásokkal való szembesülésnek köszönhetően gondolkodásunk és életszemléletünk új, korábban nem ismert irányban fejlődik tovább.

Az általam tanított meditációs módszerek enyhítik a szorongást, hozzásegítenek a pihentető alváshoz, javítják a koncentrációt és a kedélyállapotot, erősítik az immunrendszert, megtanítanak arra, hogy életünk minden pillanatát megfelelően értékeljük.

Mindehhez képzeletünket hívjuk segítségül; szavakkal, rajzzal, mozgással fejezzük ki érzéseinket, gondolatainkat, hogy eljussunk a magabiztos belső tudáshoz, amely utat mutathat számunkra a jelen kihívásai között a jövőbeli beteljesülés felé.

Megtanuljuk, hogyan törjünk ki az elszigeteltségből, hogyan oszthatjuk meg másokkal mindazt, amit érzünk, amit tanultunk, hogyan mélyíthetjük el, erősíthetjük meg családi és baráti kapcsolatainkat, amelyek alapvető segítséget jelentenek a traumák feldolgozásában.

Ha tudatában vagyunk saját sebezhetőségünknek, nagyobb együttérzéssel fordulunk a társadalom peremén élők felé, és jobban értékeljük mindazt, ami összeköt bennünket, embereket.

Sok mindent tanulhatunk a nehéz időkben. A modern pszichológiának a trauma utáni személyiségfejlődésről szóló megállapításai igazolják, amit már régen tudunk, és hiszem, hogy ez a tudás mindannyiunk számára hozzáférhető: a trauma tanulságainak köszönhetően egészségesebbé, teljesebbé, bölcsebbé és erősebbé válhatunk. Egyszerűen jobb ember lehet belőlünk; olyan, aki elfogadja önmagát, és képes szeretni másokat.

Bevezetés

a lelki sérüléssel, a traumával kapcsolatban két veszélyes tévhit is él a köztudatban.

Az első az, hogy trauma (a görög eredetű szó „sérülést” jelent) csak másokat érhet, minket sosem: háború idején a katonákat és a civileket, a természeti katasztrófák áldozatait, a nemi erőszakot és a vérfertőzést elszenvedőket, gyerekeket, akik bántalmazó családban nőnek fel.

A második tévedés az, hogy a trauma olyan tragédiát jelent, amelynek káros hatásai elkerülhetetlenek, amely egy életen át tartó érzelmi sérüléseket okoz, és szintén élethosszig tartó kezelést igényel, ami nagymértékben rontja az érintettek életminőségét.

pedig a traumát egyikünk sem kerülheti el; előbb-utóbb mindannyiunkat utolér. Egy nemrégiben készült kutatás szerint Amerika felnőtt lakosságának hatvan százalékát bántalmazták súlyosan gyermekkorában és/vagy hanyagolták el. Az 1990-es években végzett, az ártalmas gyermekkori élményekkel (Adverse Childhood Experiences, ACE) kapcsolatos kutatások azt tükrözik, hogy a középosztálybeli iskolázott, jó anyagi helyzetű amerikaiak jelentős része gyermekkorában „gyakran vagy nagyon gyakran szenvedett el testi nyomot hagyó súlyos bántalmazást, sérülést”.

Az életveszélyes betegség, a tartós fogyatékosság vagy krónikus fájdalom is traumatikus eseménynek számít, ahogy az ilyen nehézségekkel küzdők ápolása is.

Traumatizál a szegénység, a rasszizmus és a nemi alapú diszkrimináció.

Az emberi kapcsolatok elvesztése súlyos megrázkódtatást jelenthet, de hasonló hatású annak a munkahelynek az elvesztése is, mely életünk értelmét és célját jelentette.

Ha elég sokáig élünk, mindannyian átéljük szeretteink halálát, az öregedéssel járó fizikai hanyatlást, a halált.

Mindenkinek el kell szenvednie lelki sérüléseket, amelyek olykor szörnyű következményekkel járnak. A Covid–19 jó lecke volt mindannyiunknak. Szerencsére az önismeret és a saját magunkkal való törődés is mindannyiunk rendelkezésére áll, és esélyünk van rá, hogy a trauma feldolgozása után egészségesebbek legyünk, mint valaha. Ha el tudjuk fogadni a megpróbáltatásokat, testünk-lelkünk akár még a világjárvány kellős közepén is képes a megújulásra. Ha el tudjuk kerülni, hogy a járvány okozta nehézségekre görcsösen reagáljunk, új, rugalmasabb, ugyanakkor nagyobb stabilitást nyújtó stratégiákat sajátíthatunk el. Nagyobb megértéssel és együttérzéssel fordulhatunk mind önmagunk, mind mások felé.

Ezt hirdeti Földünk ősi gyógyítóinak, a sámánoknak a bölcsessége, és megannyi vallási és spirituális hagyományunk is ebben gyökerezik. A szenvedés az a talaj, amelyből a bölcsesség és az együttérzés fakad; ez az az iskola, amit kijárva mások szenvedését igyekszünk csillapítani. A poszttraumatikus fejlődésről szóló vizsgálatok hasonló következményekről számolnak be.

Ezt a tapasztalatot szűrtem le én is az ötven év során, amit traumát szenvedett páciensek gyógyításával töltöttem, és erre tanítottak saját, hosszú életem hétköznapi küzdelmei és fájdalmas veszteségei is. Ezt a tapasztalatot szeretném megosztani a Traumagyógyítás olvasóival is.

ötven évvel ezelőtt egy bronxi közkórház sürgősségi osztályán ismerkedtem meg Dianával, vele kezdődött gyógyító munkám is.

Egészségügyi tanulmányaim során megtanultam, hogyan tudok kapcsolatot teremteni problémás gyerekekkel vagy súlyos betegségben szenvedő idősekkel, és arra is rájöttem, milyen értékes az a tapasztalat, amit saját szenvedésem, saját problémáim kínálnak. Robert Coleshoz, a Harvard Egyetem szakemberéhez fordultam segítségért. Coles olyan afroamerikai gyerekekkel foglalkozott, akik a fehér lakosok ellenségességével szembeszállva próbáltak meg beilleszkedni a New Orleans-i iskolák közegébe. Bob segített elsajátítanom Freud tanítását, mely szerint a kisgyermekkori traumák, veszteségek és a feledés homályába merült bántalmazások tettek sebezhetővé a felnőttkori veszteségekkel szemben. Saját sérülékenységéről, ugyanakkor bátorságáról és elkötelezettségéről is bizonyságot adott, amikor a maga fájdalmáról, veszteségeiről mesélt, és meggyőzött arról, hogy pácienseim gyógyítása révén magának a világnak a gyógyulásához is hozzájárulhatok. Bob segített jobban megismernem önmagam, megtanított becsülni azt, aki vagyok – az identitásomat. Megerősödő önismeretem volt az, amibe a nehéz időkben kapaszkodtam.

Amikor hallgatóként kórházakban és pszichiátriai intézetekben dolgoztam, a való élet és a könyvek más tanítómesterekkel is megismertettek.

A kezdetekben Viktor Frankl Az ember az értelemre irányuló kérdéssel szemben1 című memoárja volt a sorvezetőm. Az osztrák zsidó pszichiátert a nácik Auschwitzba deportálták, ahol embertelen bánásmód és leírhatatlan szenvedések közepette talált rá életének értelmére. „Mihelyt a szenvedés értelmet nyer, írja Frankl, megszűnik szenvedés lenni.” Ő maga mások megértésében, tiszteletében, az önmaga és embertársai iránti részvétben találta meg ezt az értelmet. Annak ellenére, hogy felesége egy másik táborban lelte halálát, ráébredt, hogy „a szeretet a legnagyobb jó, amire az ember törekedhet”. Megtanulta, hogyan lehetünk képesek minden szenvedés ellenére „igent mondani az életre”. Őszinte csodálattal olvastam Frankl könyvét, és elhatároztam, én is így akarok élni.

ahhoz, hogy diana gyógyulását elősegítsem, szükségem volt mindarra, amire Bob – meg a könyvek, az orvosi egyetem és a gyakornoki munkám – tanított. A munka kitartó tanulást és olyan magas szintű érzelmi kockázatvállalást igényelt, amit korábban elképzelni sem tudtam.

Diana a szokásos késő esti őrület idején érkezett hozzánk. Bájos arc, rövidre nyírt, barna haj, apró, ruganyos test. Szűk szoknyájához nagy galléros blúzt viselt, beszédében a kifinomult fordulatok útszéli kifejezésekkel és meglepően pontos pszichológiai megfigyelésekkel keveredtek. A kórlapján sorakozó diagnózisok között több súlyos is akadt. Bizonyos pszichiáterek „borderline személyiségzavart”, mások „disszociatív identitászavart”, egyvalaki pedig skizofréniát állapított meg nála. Elmondta, hogy a jelenlegi terapeutája hamarosan távozik a posztjáról, ő pedig azon gondolkodik, hogy öngyilkos lesz.

Az ezt követő két év során hetente háromszor-négyszer találkoztunk Dianával. Én az orvosa voltam, ő a tanárom lett. Minden egyes ülés magával ragadott, mindegyik rengeteg meglepetést, kihívást tartogatott. Sosem tudhattam, ki lép be a rendelőmbe: a rémült, nyolcéves gyerek vagy saját anyjának dühtől fröcsögő alteregója; a divatos huszonéves vagy a gyámoltalan, ujját szopó csecsemő.

Diana arcvonásai láthatóan annak a személyiségnek a karakteréhez igazodtak, akit éppen magára vett. Hangja hol nyöszörgéssé halkult, hol kiabálásba vagy sikoltozásba csapott át. Néha a sarokba húzódva, feldúltan nézett körül, mintha anyja kísértetét látná. Az énhasadást nyilvánvalóan súlyos trauma okozhatta, és a benne élő különböző személyiségek a jelek szerint nem tudtak egymásról. Pontosan úgy, ahogy Freud annak idején leírta a kórképet.

Lassan világossá vált számomra, hogy Diana diagnózisa közel sem olyan fontos, mint az a korai, mély és gyakran ismétlődő trauma, amely szenvedéseinek legfőbb oka volt. Idővel rájöttem, hogy a gyermekkorában elszenvedett bántalmazás miként váltotta ki furcsa, sokszor félelmetes tüneteit.

– Egy rakás szemét vagyok. Bűzlök – mormogta egyik délután dühösen és szégyenkezve. Ekkor már több mint egy éve zajlott a terápia. – Anyám – motyogta zokogástól elfúló hangon, újra átélve a rég történteket – kényszerített, hogy a fejemet a kukába dugjam. Azt mondta, oda való vagyok.

Diana dühkitörései – ezeket többnyire az váltotta ki, hogy úgy érezte, nem figyelek eléggé, vagy nem vagyok elég őszinte – sokszor megdöbbentettek. Olykor egyenesen megrémültem, látva, min megy keresztül, és aggódtam, nehogy kárt tegyen magában. És a sok aggodalom és félelem közepette egyszer csak azt éreztem, hogy megnyílik a szívem, ahogy talán még soha senki iránt; legszívesebben magamhoz öleltem volna ezt a rémült gyermeket, aki ott élt ebben az űzött, elkínzott, és mégis oly bátor fiatal nőben.

Diana lassan ráeszmélt, hogy életének aktuális nehézségei – kisgyermeke szükségleteinek kielégítése, hirtelen haragú férje szexuális igényei, az én közelgő nyaralásom – azokra a ki nem elégített szükségletekre, fenyegető dühkitörésekre és elhanyagolásra emlékeztették, amelyek tönkretették a gyermekkorát.

Miután megosztotta velem múltbeli bántalmazásainak történetét, mintha megváltozott volna a testtartása: kiegyenesedett a gerince, és mintha megnőtt volna.

– Biztonságban éreztem magam. Amikor veled voltam, elhittem, hogy tényleg létezem – mondta évekkel később. – Fuldokoltam, és benned megkapaszkodhattam. Először éreztem, hogy valaki elfogad. Hogy végre önmagam lehetek.

Ahogy nőtt Diana biztonságérzete, úgy vált egyre kedvesebbé és nagylelkűbbé a gyerekeivel szemben is. Szorongása oldódásával a pánik- és dührohamok is enyhültek, és lassan újra képes volt tisztán gondolkodni.

Még éveken át tartó kimerítő közös munka állt előttünk, de máris éreztem, hogy széttöredezett énjének darabjai lassan kezdenek összeállni. Ekkor értettem meg, hogy a gyógyulás még a legsúlyosabb traumák áldozatai számára sem reménytelen.

Alternatívák

A pszichiátriai osztályon végzett munkám az intenzív összpontosítás időszaka volt. Az Országos Mentális Egészségügyi Intézetben2 töltött tíz évem szerteágazó és felfedezésekkel teli volt. Azzal kezdtem, hogy Washington és a közeli Prince George megye városainak utcáin alkalmaztam mindazt, amit Dianától és a bronxi csellengő, gyakran hajléktalan gyerekektől és a mentoraiktól tanultam. Később, miután rám bízták a nemzeti mentális egészségi program kidolgozását, egész Amerika hátrányos helyzetű gyermekeinek és családjaiknak a javára igyekeztem fordítani tapasztalataimat.

Ma már tudom, hogy mindannyian traumák elszenvedői vagyunk vagy leszünk valamikor életünk során. Nemcsak az elhanyagolt idősek, a Dianához hasonló, nyilvánvalóan zavart elmeállapotú betegek, a bántalmazott hajléktalanok és a csellengő gyerekek meg a szüleik, hanem a kollégáim, a tanáraim, és én magam is. Kezdtem hinni abban, hogy mindannyian fel tudunk épülni a múltban elszenvedett sérüléseinkből, és nagyobb rugalmassággal fogadni a jövőben elkerülhetetlenül bekövetkező csapásokat.

Ugyanakkor azt is tudtam, hogy a traumakezelési programnak még számos eleme hiányzik. Sok mindent kellett tanulnom, hogy mélyebb ismereteket szerezhessek életünk fizikai, spirituális, mentális, társadalmi és érzelmi dimenzióival kapcsolatban, hogy gyógyító munkámat ezekre is kiterjeszthessem.

A pszichiáterek között jócskán akadtak olyanok, akik az érzelmi problémákat a rendellenes agyműködés következményeként értelmezték, amely gyógyszeres kezelést igényel. Ám ez az észszerűnek tűnő biológiai megközelítés valójában elvéti a célt, és gyakran veszélyes is. Vannak, akik a pszichiátriai gyógyszerek hatására valóban jobban érzik magukat, sokan viszont úgy látják, az a tény, hogy gyógyszert szednek, a betegségtudatukat erősíti. A drogfüggőhöz érzik hasonlónak magukat, aki képtelen segíteni magán. Megint mások arra panaszkodnak, hogy a gyógyszerek tompítják az érzelmeiket, és lehetetlenné teszik az alkotó gondolkodást.

A vizsgálatok arra is rámutatnak, hogy az antidepresszánsok és antipszichotikumok gyakran okoznak emésztési problémákat, és szedésük elhízáshoz vezet; fejfájás, kézremegés is járhat velük. Saját klinikai tapasztalatom is azt támasztja alá, hogy a gyógyszerek többsége csak a tüneteket kezeli, és inkább elfojtja, mintsem feloldja a traumát, amely gyakran a tünetek hátterében áll.

A magam részéről más utat szerettem volna járni: gyógyszerek helyett olyan biztonságos módszert kerestem, amely elősegíti a pszichológiai gyógyító munkámat, és támogatja a biológiai átalakulást.

A stresszről és a stressz okozta betegségekről szóló kutatások, melyeket tanulmányoztam, új irányt jelöltek ki. Megtudtam, hogy gondolataink és lelkiállapotunk; az, hogy hol élünk és kivel töltjük az időnket, nagymértékben befolyásolja szervezetünk biokémiai és pszichológiai folyamatait. Mindezt magam is tapasztalhattam. Amikor fájt a hátam, a hangulatom is a mélypontra zuhant. A frusztráció és az idegeskedés hatására pedig azonnal jelentkezett a hátfájás.

Számos tanulmány bizonyítja, hogy a test és a tudat között fennálló szoros kapcsolat tudatos kezelésével visszafordíthatók a fizikai és érzelmi trauma okozta károsodások. A kutatások szerint napi negyven perc meditációnak vérnyomáscsökkentő, szorongásoldó, hangulatjavító, fájdalomcsillapító hatása van; javul a szervezet védekezőképessége és a koncentrációképesség is. Orvosként szem előtt tartottam Hippokratésznek, a nyugati orvoslás atyjának egyik alapelvét, amely így szól: Ne árts! Ha egyszer a meditáció ennyire hatásos, ráadásul nincsenek káros mellékhatásai, akkor a kezelésnek is erre kell épülnie, gondoltam, a gyógyszerek pedig csak végső esetben jöhetnek számításba.

A spirituális szint beépítése a trauma kezelésének módszerébe már keményebb diónak bizonyult. Mint megtudtam, a törzsi kultúrák gyógyítói spirituális tanítók és orvosok voltak egy személyben; Nyugaton a szerzetesek és apácák is egészen a középkor végéig foglalkoztak orvoslással. A modern orvosi gyakorlat azonban kiiktatta, vagy a pszichopatológia hatáskörébe sorolta az élet végső értelmére, céljára vagy az Isten létére irányuló kérdéseket, az emberfelettivel való misztikus egyesülés tapasztalatát. A magam részéről ezt szemellenzős gondolkodásként, sőt, tudatlanságként értékeltem.

A bibliai történetek mély igazságai – Jákob küzdelme az angyallal, Mózes rejtélyes kapcsolata Istennel, a Jézus tanításaiból és parancsaiból áradó bölcsesség és együttérzés, az alázat, az anyagi javakról való lemondás, a felebaráti szeretet parancsa, amely ellenségeinkre is vonatkozik – régóta nagy hatással voltak rám. Később a buddhizmus nyugodt, tisztánlátó, az élettel együtt járó szenvedés elfogadására intő tanítása gyakorolt rám mély benyomást. Ezek a történetek sok esetben inspirálták gondolkodásomat, tágították a látókörömet. Arra törekedtem, hogy tanulságaikat beépítsem a mindennapi életembe és a pszichiátriai gyakorlatomba.

Azután 1973-ban megismerkedtem Shyam Singhával, aki nemcsak tökéletesen ismerte a nyugatitól eltérő, alternatívnak tartott gyógyítást, hanem költő is volt, aki a test és a lélek kapcsolatáról írt. Shyam Kasmírban született, Londonban élt, ahol csontkovácsként, természetgyógyászként dolgozott, akupunktúrával és gyógynövénytannal foglalkozott, és mestere volt a meditációnak is. Úgy nézett ki, és úgy is mozgott, mint valami nagy macska, ravasz és kiszámíthatatlan kecsességgel, és úgy beszélt, mint akinek a vérében van a jin és jang tanítása, csakúgy, mint a kínai orvoslás öt elemének tudománya, és egyaránt otthonosan mozog az ég, a föld és az ember világában. Sokszor főztünk együtt, ilyenkor a húsok, zöldség- és gyümölcsfélék, olajos magvak és fűszerek elképesztő kombinációival állt elő, és olyan fogásokat alkotott, amelyek csodát tettek az emésztésemmel, egyszerre töltöttek el energiával és nyugtattak meg, amelyektől jóllaktam, mégsem okoztak szellemi tompaságot.

Shyam hívta fel a figyelmemet a meditáció mindent megváltoztató erejére. Az általa alkalmazott meditációs technika az indiai, közel-keleti, szúfi, kínai és tibeti hagyományokat a nyugati, testorientált, pszichoterápiás módszerekkel ötvözte: a gyors ütemű mély légzés után kiabáltunk, a levegőbe püföltünk; fel-le kellett ugrálnom úgy, hogy a sarkamra érkezzem; forogtunk, táncoltunk, halandzsanyelven beszéltünk. Mindeközben a tükörben figyeltem, amit csinálok, és meg kell mondanom, roppant jól mulattam. Ezek az „expresszív meditációk” kiváló feszültségoldónak bizonyultak, fizikailag és lelkileg egyaránt; képesek voltak a felszínre hozni a régóta elfojtott félelmeket és indulatokat, és utat nyitottak egy folyton változó, folyton újjászülető világ felé.

a mentális egészségügyi intézetben az 1970-es évek végén részt vettem az egészelvű, test és lélek egységére épülő gyógyászat új területének kidolgozásában. Két kötetet is szerkesztettem, melyek áttekintést nyújtottak mindarról, amit akkor ezeknek a gyógyászati módszereknek az előnyeiről és korlátairól tudtunk: meditáció, biofeedback, táplálkozástan, gyógynövénytan, homeopátia, a csontrendszer és az izomzat manipulatív technikája, a környezeti tényezők szerepe a gyógyításban, az ájurvédikus és a kínai gyógyászat szerepelt a kínálatban. A Jimmy Carter elnök kezdeményezésére indult Alternatív Mentálhigiéniai Szolgálat vezetésére is megbízást kaptam.

Amit a kutatásokból és a pszichiátriai gyakorlatomból megtanultam, azt Shyam „a feje tetejére állította”, amivel új utakat nyitott előttem. A testi és mentális problémák elválaszthatatlanok a hátterükben álló spirituális tényezőktől. A betegség tünetei helyett annak okait kezelő, természetes, mellékhatásmentes módszerek képesek visszafordítani a biológiai és lelki károsodásokat, javítani általános egészségi állapotunkat, és segítenek megbirkóznunk az élettel elkerülhetetlenül együtt járó traumákkal, rátalálnunk a tudatosság és az elfogadás, a szeretet és az együttérzés útjára, mely valamennyi spirituális tanítás fő célja.

Ezt éreztem az ételek ízében, a saját testemben, ezt láttam megvalósulni az életemben, erről olvastam a legújabb tanulmányokban, ez bizonyosodott be a rendelőmben is. Amikor 1982-ben távoztam az intézetből, mindenekelőtt az foglalkoztatott, hogyan folytathatnám, amit elkezdtem – a magam és mások javára.

Öngondoskodás mindenekfelett

Kilencévnyi magánpraxis és publikálás után megtaláltam a választ: civil szervezetet kell létrehoznom. A Test-Lélek Gyógyászati Központban (Center for Mind-Body Medicine, CMBM) az általam Új Orvoslásnak nevezett módszer elveihez és gyakorlatához tartottuk magunkat. Azt a merész célt tűztük magunk elé, hogy az öngondoskodás és a csoportterápia módszerét, amely minden gyógyító munka központi eleme, beiktassuk az egészségügyi szakemberek képzésébe, sőt, a közoktatásba is. „Gyógyító közösségek, illetve a gyógyítók közösségének” létrehozása volt a célunk.

1991-ben alapítottam meg a CMBM-et pénz és fizetett munkatársak nélkül. Barátok és önkéntes munkatársak – mint Mary Lee Esty szociális munkás-pszichológus, aki szintén Shyamnél tanult – szakértelme és lelkesedése volt az egyetlen, amire hagyatkozhattam.

Mary Leevel és a többiekkel olyan programot dolgoztunk ki, amely egyesítette az általunk felfedezett technikákat és elméleteket: a lassú, mély, hasi légzést és koncentrációs gyakorlatokat; az expresszív meditációt, az irányított képzelet és a biofeedback módszereit, a jógát, a művészet- és mozgásterápia elemeit és az egészséges táplálkozás elveit, melyeket a különféle kultúrák gyógyító rítusaival egészítettünk ki.

Együtt tanulmányoztuk mindezeket, hogy aztán a tanultakat kisebb, támogatást nyújtó csoportok munkájában hasznosítsuk. Pácienseink a washingtoni lakosság leginkább rászoruló csoportjaiból kerültek ki: a belvárosi fekete és spanyol ajkú gyerekek, akik a szegénység, az erőszak, a bántalmazás és az elhanyagoltság testi-lelki következményeitől szenvednek; a súlyos, krónikus betegek, a rákban, AIDS-ben, szívbetegségben, depresszióban szenvedők; azok a washingtoni értelmiségiek, akikre, az egyik képviselő páciensem megfigyelése szerint: „túlságosan nagy nyomás nehezedik ahhoz, hogy képesek legyünk még a ránk nehezedő nyomással is megküzdeni”, a georgetowni orvostanhallgatóim, akiknél fennáll a veszély, hogy szorongásaik a jövőbeni orvosi gyakorlatukban is éreztetik hatásukat, és kiolthatják bennük az együttérzés képességét; végül pedig ott voltak a menekültek, akiket megkínoztak vagy szemtanúi voltak családtagjaik kivégzésének. Pácienseim körét ők tették teljessé.

Mary Leevel, illetve néhány első tanítványunkkal országos szinten megszerveztük a Test-Lélek Gyógyítás képzési rendszerét.

Ezreket tanítunk milliók gyógyítására

Lelkesedtem a CMBM és a gyógyító közösség munkájának alapelveiért, és örömmel fogadtam el azt a szerepet, amivel nem sokkal később Bill Clinton elnök bízott meg: a Nemzeti Egészségügyi Intézetek újonnan létrehozott Alternatív Gyógyászati Hivatalának elnöke lettem.

Ugyanakkor újfajta igényem is támadt. Tudni akartam, hogy holisztikus szemléletünk, amely országszerte egy sor kórházban, iskolában, klinikán és magánrendelőben kapott teret, mit tud nyújtani azoknak, akik a Föld legveszélyeztetettebb, leginkább traumatizált régióiban élik az életüket.

1997-ben, nem sokkal a daytoni békeszerződés aláírása után, Susan Lord körzeti orvossal Boszniába utaztunk. A háború négy éve alatt Bosznia romhalmazzá vált. Több mint kétszázezer ember esett áldozatul a harcoknak, tízezreket internáltak táborokba. Bosznia lakossága, férfiak és nők egyaránt, súlyosan sérültek mentálisan is, mely elől sokan az alkoholhoz menekültek, vagy sűrű dohányfüstbe burkolóztak. A depresszióban, alvászavarban, alkoholizmusban és poszttraumás stresszben szenvedők száma az egekbe szökött. A háborús évek alatt megtriplázódtak a krónikus betegek – rákosok, szívbetegek, cukorbetegek és ízületi gyulladásban szenvedők. Férfiak, akik korábban soha nem emeltek volna kezet senkire sem, most verték a feleségüket.

1998-ban, amikor a koszovói felkelők és a szerb kormány összecsaptak, Susannal úgy döntöttünk, hogy oda megyünk, és munkához látunk, mielőtt még a háború borzalmainak következtében kialakulna a Boszniában tapasztalt poszttraumás pszichológiai katasztrófa.

A háború alatt meditációs tréninget tartottunk azoknak a katonáknak, akik a holttestek kihantolását végezték. Ezek az emberek fegyvertelenül, állandó rettegés közepette végezték a munkájukat a koszovói gerillák és a szerb szabadcsapatok kereszttüzében. Az átélt szenvedés ott remegett az anya hangjában, akit gyermekeivel együtt kibombáztak otthonából, ott virított a gyermekek égő házakat, megcsonkított holttesteket ábrázoló rajzaiban, ott ült a megtört tekintetekben. Ahogy velünk együtt gyakorolták a mély, lassú légzést, ahogy elmesélték történeteiket, megalkották rajzaikat, szemmel láthatóan megelevenedett az arcuk, ellazult a válluk. Bebizonyosodott, hogy az öngondoskodás és a csoporttámogatás általunk kidolgozott modellje valóban képes enyhíteni a trauma okozta tüneteket, és elősegíteni az áldozatok gyógyulását.

A háború véget ért, és az azt követő hat év során a CMBM-ben dolgozó munkatársaimmal hatszáz koszovói pszichiáter, pszichológus, ápoló, tanácsadó és tanár vett részt kurzusainkon. A Test-Lélek Gyógyászat hivatalosan is az új nemzeti egészségügyi rendszer részévé vált.

Intenzív munkát végeztünk a Suhareka régióban is, ahol a lakóépületek nyolcvan százalékát lerombolták, és az Új Élet Gimnázium tanulóinak húsz százaléka elveszítette legalább egy, sokszor mindkét szülőjét. Öt évvel a háború befejezése után ezek a ránézésre teljesen egészségesnek tűnő gyerekek és tanáraik még mindig a poszttraumás stressz szindróma (PTSD) tüneteitől szenvedtek: szorongás, nyugtalanság, koncentrációs nehézségek, alvászavar gyötörte őket; a gyerekek gyakran kerültek összetűzésbe szüleikkel és az osztálytársaikkal. Álmukban a halál és rombolás képei kísértették őket: emberi koponyát szétrobbantó golyókról, sírokból kinyúló kezekről álmodtak, és a rémképek napközben is vissza-visszatértek. Családjuktól, barátaiktól eltávolodtak, apátia vett erőt rajtuk. Tanulmányi eredményeik rohamosan romlottak.

Az Új Élet tanáraira, akik részt vettek a képzésünkön, megnyugtató hatással volt a tréning, és képessé váltak arra, hogy a korábban megszokottól eltérő módon nyújtsanak segítséget a diákjaiknak. Arra biztattuk őket, hogy alakítsanak kis csoportokat, melyek tagjai elsajátíthatják az egészelvű öngyógyítás módszereit. Ezekben a csoportokban a gyerekek biztonságban érezhették magukat, megértésre számíthattak. Sokan itt tudták először elsiratni gyilkosság, kínzás vagy nemi erőszak áldozataivá vált szüleiket, testvéreiket. Tanáraiktól megtanulhatták, hogyan enyhíthetik nyugtalanságukat, lazíthatják el testüket, és lassan képessé váltak arra is, hogy szebb, reménytelibb jövőt képzeljenek el maguk és családjuk számára. A gyerekek és tanáraik megértették, hogy a trauma és annak különös tünetei mindegyiküket sújtja, és hogy együtt kell megtanulniuk, miként birkózzanak meg sérüléseikkel.

A segítő kiscsoportokban folyó munkáról kísérleti tanulmányt tettünk közzé, amit az orvostudományi kutatások követelményeinek megfelelő randomizált-kontrollált vizsgálat (RKV) követett; ennek eredményét az egyik tekintélyes pszichiátriai folyóiratban mutattuk be. A PTSD-s gyerekekkel folytatott RKV során azokat a gyerekeket, akiket véletlenszerűen beválogattunk a kilenc Test-Lélek Öngyógyító Csoport valamelyikébe, összehasonlítottuk egynemű és -korú társaikkal, akik ugyanolyan diagnózissal rendelkeztek, de nem vettek részt a csoportok munkájában. Ez volt a legelső RKV-vizsgálat, amely a háborús traumát szenvedett gyermekek gyógyszeres, illetve pszichoterápiájának eredményeit igyekezett felmérni. Tizenegy héttel a csoportmunka megkezdése után a részt vevő tizenévesek nyolcvan százaléka már nem felelt meg a PTSD-diagnózis kritériumainak. Ezt az eredményt a három hónappal később megismételt kontrollvizsgálat is megerősítette. Két év alatt az iskola valamennyi tanulója, közel ezer gyermek, csatlakozott a csoportjainkhoz.

Azóta ez a vizsgálat, több hasonlóval együtt, melyeket a Gázai övezetben és az Egyesült Államokban folytattunk, szintén azt bizonyították, hogy a programunk kifejezetten hatásos a lelki traumák kezelésére: enyhíti az indulatkezelési és alvászavart, javítja az általános közérzetet. A koszovói tanulmányok azt is kimutatták, hogy intelligens, jóindulatú emberek – vidéki gimnáziumi tanárokra gondolok – gyakorlott klinikai szakemberek irányítása mellett éppolyan sikerrel alkalmazzák módszerünket, mint az orvosok vagy magasan képzett kutatók.

Kulcsfontosságú eredmények voltak ezek. Ha az ember egy egész traumatizált népen akar segíteni, akkor elkerülhetetlen, hogy a kevés számú pszichiáteren, pszichológuson, egészségügyi szakemberen és szociális munkáson kívül a közösség tagjaira is támaszkodjon. Eredményünk mindenki számára kulcsfontosságú, aki ezt a könyvet olvassa. Hiszen éppúgy, ahogy a suharekai tanárok és gyerekek, olvasóim is mindannyian képesek megtanulni, és sikeresen alkalmazni a módszerünket.

az azóta eltelt húsz év során CMBM-es munkatársaimmal együtt számos kurzust tartottunk az Egyesült Államok szinte valamennyi részén, mindenekelőtt erőszak, pusztulás és szegénység sújtotta területeken. Százharminc, immáron nemzetközi kollégánk több mint hatezer orvos, tanár, vallási és közösségi vezető, illetve sorstárs-tanácsadó kiképzését végezte el. Ők pedig cserébe gyerekek százezreivel ismertették meg programunkat: amerikaiakkal, a boszniai, koszovói, macedóniai, izraeli, palesztin, szíriai és dél-szudáni háborúk túlélőivel; a New Orleansben, Houstonban és New Yorkban pusztító hurrikánok, a haiti földrengés, a kaliforniai erdőtüzek károsultjaival, a Sandy Hookban, Connecticutban, Broward megyében, Floridában és a texasi Santa Fében történt iskolai mészárlás szemtanúival. Nyolcszázezer klinikai dolgozót és veterán sorstárs-tanácsadót képeztünk ki, akik az amerikai hadsereg aktív katonáit, a veteránokat és családjaikat segítették munkájukkal, és a 2001. szeptember 11-i események után programokat dolgoztak ki New York City tűzoltói és hozzátartozói számára.

Éveken át végzett önkéntes munkát követően, 2015-ben nagy erőkkel láttunk hozzá a szegénységbe süllyedt, dél-dakotai Pine Ridge indián rezervátumban ránk váró feladatokhoz. Azért hívtak meg bennünket, hogy tanárokat, tanácsadókat képezzünk, köztük olyan idős gyógyítókat, akik a hagyományos lakota gyógymódokat alkalmazták. Az érkezésünket megelőző év során húsz gyermek lett öngyilkos a közösségben. A munkánk kezdete óta eltelt három évben mindössze egy.

Az emberek, akikkel képzőink dolgoznak, látszólag nagymértékben különböznek egymástól, ám valójában nagyon is sok közös vonásuk van. A Gázai övezetben élő, a testét elrejtő, arcát is félig eltakaró, fekete burkába öltözött özvegyasszony és a legdivatosabb ruhákat viselő üzletasszony a Szilícium-völgyből, akinek a tudata mélyéről gyermekkora minden félelmét, fájdalmát, elhagyatottságát előhozta egy közelmúltban történt válás – ők ketten sorstársak a szenvedésben. Abban is hasonlítanak, hogy a lassú, mély légzés mindkettőjük esetében hatékonyan oldja a szorongást, és megnyugtató, felszabadító hatású, akárcsak a tánc és a testrázás; és mindketten, eleinte tétován, majd egyre nagyobb odaadással megtanultak hallgatni az intuíciójukra.

Folyamatos kutatásaink, melyeket traumatizált, depressziós gyermekekkel és felnőttekkel, stressztől szenvedő, gyakran a kiégés tüneteivel küzdő medikusokkal és más szakemberekkel, PTSD-vel vagy krónikus fájdalommal diagnosztizált veteránokkal folytatunk, reménykeltő eredményekkel szolgálnak. Ezek az orvosi és pszichológiai szaklapokban közölt kutatások megalapozott, szemléletes és bizonyítható módon támasztják alá a CMBM-ben végzett munkánk tapasztalatait. Amit csinálunk, működik.

Ebben a kötetben ötven év tanulásának és munkájának eredményeként formálódott szemléletünket igyekszem átadni, amely megannyi, egymástól igen különböző embernek segített már.

amikor olvasóim e könyv kapcsán szembesülnek sérüléseikkel, remélem, érzik, hogy mellettük állok, ahogy akkor is, amikor felfedezik magukban azt az erőt, aminek a létezéséről megfeledkeztek vagy nem volt tudomásuk.

Célom, hogy könyvem segítségével olvasóim önállóan, a maguk által diktált ütemben haladhassanak a gyógyulás felé. Mindenkit arra biztatok, vegye útitársul maga mellé azokat, akiket szeret: házastársat, partnert, barátot, szülőt, gyermeket.

Lesznek e könyvnek szereplői, akik nemük, életkoruk, foglalkozásuk vagy etnikai hovatartozásuk, esetleg a traumáik hasonlósága miatt közelebb állnak hozzánk, míg másokról úgy érezzük, sokféle okból különböznek tőlünk. Én mindegyiküktől rengeteget tanultam, és biztos vagyok benne, hogy olvasóim számára is rengeteg tanulsággal szolgál a történetük.

Ez a tanulási folyamat számos kihívást is tartogat. A hosszú ideje elfojtott érzések feléledése, a jelen veszélyei vagy a jövő fenyegető megrázkódtatásaival való szembenézés minden, csak nem könnyű. De végül mindenki megtapasztalja, milyen megkönnyebbüléssel jár végre szembenézni félelmeinkkel és veszteségeinkkel, megszabadulni múltbeli szenvedéseink emlékétől és a jelen félelmeitől. Főként, ha az ember képes másokkal is megosztani a tapasztalatait.

Hiszem, hogy a Traumagyógyítás minden olvasója, hozzám vagy a könyv szereplőihez hasonlóan, rejtett erőforrásra talál testi-lelki gyógyulásához, reményt merít belőle, és olyan utakra és módszerekre talál általa, amelyek létezését korábban elképzelni sem tudta. Amint a sámánok és spirituális tanítók régóta tudják és tanítják: a trauma által maga mögött hagyott romok között megtaláljuk létünk értelmét és célját, önmagunk és mások szeretetének forrását.

1. A meghívás

A kilencéves Azhaar Jendia ünnepélyes arccal, egyenes derékkal ül a CBS csatorna 60 Minutes című beszélgetőműsorának vezetője, Scott Pelley oldalán. Pedig amikor a Gázai övezethez tartozó, a 2014-ben, Izraellel vívott harcok során rommá lőtt Sudzsaia település egykori iskolájának nyirkos udvarán beszélgettem vele, keservesen sírt.

Azhaarral és hét másik gyerekkel ültünk az udvaron. Fél éve mindannyian elveszítették az édesapjukat a háborúban. Fatma, a palesztin tanítónő, aki kilenc kurzust vezetett a Test-Lélek Öngyógyító Csoportban részt vevő gyerekek számára, szintén jelen van, ahogy Jamil is, a pszichológus, a Test-Lélek Gyógyítási Központ gázai programjának vezetője.

A gyerekek csodálkozó tekintetének kereszttüzében elmagyaráztam (a szemük azt kérdezte, miért jöttem egyáltalán Gázába), hogy amerikai pszichiáter vagyok, és 2002-ben kezdtem dolgozni Gázában, amikor ők még meg sem születtek. Jamil és Fatma, hétszáz további gázai orvos, ápoló, tanácsadó, tanár és aktivista társaságában, nemzetközi CMBM csapatomtól kapott képzést. Később ők lettek azoknak a kiscsoportoknak a vezetői, ahol ezek a gyerekek, több tízezer társukkal együtt, megtapasztalhatták, milyen az, amikor meghallgatják őket, törődnek velük. Megértették, hogy van remény, lehetséges a gyógyulás, bármilyen traumán estek is át.

Azhaar hosszú, fekete haja eltakarja az arcát, ahogy zsírkrétával készült rajzok fölé hajol. Az egyik rajzot az első Test-Lélek Öngyógyító Kurzuson készítette, a másikat három héttel később, a kilencedik, utolsó foglalkozás végén. Közben a többi gyermekkel együtt megtanulta, hogyan használja az öngyógyítás módszerét. Azhaar kisöccse a nővéréhez bújik, amikor az mesélni kezd.

Azhaar az első rajzra mutat, amely voltaképpen egyesíti a módszerünk szerint meghatározott két rajztípust. Általában azt az instrukciót adjuk, hogy a résztvevő készítsen egy rajzot önmagáról, egyet pedig életének legnagyobb jelenlegi problémájáról. Azhaar rajzán a lap bal oldalán lévő kislány otthona látható, félig leomlott falakkal. A ház felett szálló izraeli repülőgépekből bombák hullanak. A ház mellett, a földön, vörösre festett alak fekszik.

– Az apám – magyarázza Azhaar.

Mellette két másik véres test hever – a nagybátyjai –, nem messze egy negyedik: a nagynéni. Azhaar apjának, nagybátyjainak és nagynénjének sírja a rajzlap felső részén látható, az izraeli gépek felett, mintha máris a mennybe mentek volna; a női sír tisztes távolságban a férfiakétól.

– Sudzsaia mártírjai – magyarázza Azhaar. A jobb alsó sarokban apró pálcikaember álldogál, szája szomorúan lefelé konyul. – Ez vagyok én.

A gyermekek és felnőttek rajzai ékesszólóbban beszélnek minden szónál. Pontosan tükrözik a mérhetetlen veszteségeket. Jellemző, hogy az efféle rajzokon a traumatizált személy mindig apró, elnagyolt mellékalakként ábrázolja magát.

Az első rajz valóban szívszorító. A második azonban, amelyet Azhaar a „rajzold le önmagadat úgy, hogy a problémád megoldódott” felszólításnak eleget téve készített, egyenesen megrázó. Szürkés téglalap tölti ki a papírlapot.

– Ez én vagyok, a sírban – magyarázza a kislány. Úgy fekszik a sírban, mint egy középkori páncélos lovag a kőkoporsóban. – Az én problémám úgy oldódik meg – mondja, amikor felidézi, milyen lelkiállapotban volt a program kezdetén –, hogy megölnek az izraeliek. Az lenne a legjobb. Akkor együtt lehetnék apámmal, akit szeretek. Ez az élet már nem tartogat számomra semmit.

Mindannyian döbbenten hallgatunk. Jól tudom, hogy a súlyos traumát követően jellemzőnek mondható ez a csüggedés. Az a reménytelenség azonban, amely Azhaar rajzából és szavaiból árad, így is nehéz kőként nyomja a szívemet.

– Ezek itt a múlt héten készített rajzaim – folytatja Azhaar, és az arcán feltűnő mosoly egész délutánunkat beragyogja. Ezek azok a rajzok, amelyeket a foglalkozások lezártával készítettek, miután elsajátították a technikáinkat, melyeket könyvemben részletesen bemutatok: a meditációt, a táncot és egyéb terápiás mozgásformákat, az irányított képzelet és a biofeedback módszerét, a tudatos táplálkozást, a testtudatos szemléletet és a dialógusírást, a nevetést, a hálaadást és a megbocsátást, a tanácskérést az ősöktől.

A második rajzsorozatot tehát akkor készítették, amikor a kis páciensek már magabiztosabban mozogtak a csoporton belül, biztonságban érezték magukat egymás társaságában, ahogy reményeim szerint olvasóim is érzik magukat a könyv olvasása közben.

Ennek a sorozatnak az első rajza is magát a rajzolót ábrázolja. Azhaar ezúttal egyszerű, kiegyensúlyozott kompozíciót alkotott. A lap egyik oldalán a pici pálcikaember helyett nagyobb, erőteljesebb lányalak áll színes szoknyában. Mosolygó arcát, akárcsak az életben, barna fürtök keretezik. Mellkasából indulva egy nyíl szeli át a papírlapot. A nyíl gondosan elhalad egy friss, zöld levelekkel ékes fa, és a körülötte álló, egyenként megrajzolt szirmú virágok felett, hogy végül a lap közepén virító, piros szívbe fúródjon, amelyen pontos helyesírással a következő angol mondat olvasható (Azhaar az iskolában tanul angolul): „Szeretem a természetet.”

– A foglalkozások óta már mosolyogni is tudok – árulja el Azhaar. – Szeretem magamat.

A második rajz az általunk feltett kérdésre – milyen ember szeretnél lenni? – ad választ. A rajzon fehér kabátos emberalak látható, amelyről Azhaar elmondja, hogy orvosi köpeny. Nyaka körül sztetoszkóp, két csöve kiáll a figura füléből. Hallgatóját egy fekvő alak mellkasára helyezi. Az emberalak olyasféle emelvényen fekszik, amely feltűnően hasonlít az első rajzon ábrázolt sírra.

– Ez a betegem – jelenti ki Azhaar. – A vizsgálóasztalon fekszik. Szívgyógyász vagyok – mondja büszkén.

– Hát ezek kik? – kérdezem a vizsgálóasztal mellett felsorakozott öt alakra mutatva.

– A többi betegem. Várják, hogy őket is megvizsgáljam.

Ámulattal, boldogan nézem a rajzot, amely számomra azt bizonyítja, hogy a háromhetes, kilencalkalmas foglalkozásnak köszönhetően a kislánynak sikerült megszabadulnia öngyilkos-gondolataitól, és reménykedve néz a jövőbe. Ezt az üzenetet fogja továbbadni annak a tizenötmillió embernek, aki megnézi a 60 Minutes adását.

Persze Azhaar továbbra is gyászolja az apját. A lila zoknit, amit ma visel, az édesapjától kapta, magyarázza könnyes szemmel. Szörnyű veszteségét azonban sikerült átlényegítenie. A szíve összetört, mégis meg tudta nyitni mások felé. A részvét, az együttérzés segített neki megújulni, folytatnia az életét. Orvos lesz, szívgyógyász, ahogy ő mondta, a szó szoros, és nyilván átvitt értelmében is: összetört szíveket fog gyógyítani, olyanokat, mint a sajátja.

A harmadik rajz, amely a „hogyan szeretnéd megvalósítani a célodat?” kérdésre felel, gyakorlatias választ ad. A kislány, aki szereti a természetet, most a szobában ül, az asztalon könyvek állnak halomban, az egyik kinyitva hever előtte.

– Sokat kell tanulnom, hogy felvegyenek az orvosi egyetemre – magyarázza.

Ám ez a rajz is tartogat meglepetéseket. Amint közelebbről szemügyre veszem, látom, hogy a sírgödör, amely a második sorozat második rajzán vizsgálóasztallá alakult, ezúttal íróasztallá lényegült át. Ami a foglalkozások előtt még a véget jelentette a szerencsétlen gyermek számára, most a biztató jövő kelléke lett, hiszen a tanulás szolgálatába állt.

a traumagyógyítás lapjain az öngondoskodás eszköztárát is megosztom olvasóimmal, azt, amit Azhaar is elsajátított, és amit munkatársaimmal a CMBM keretei között tanítunk. Elmagyarázom, hogyan és miért lehetséges ezekkel az eszközökkel visszafordítani a trauma okozta biológiai és lelki károsodást. Lépésről lépésre tárom fel az olvasó előtt, hogyan állt össze az az átfogó program, amely adaptálható egyéni igényekre és körülményekre. Közös munkánk során, akárcsak Azhaar, olvasóim is felfedezik, mekkora energia és remény rejtőzik tudatuk mélyén, a kalandvágyról nem is beszélve, amely a belső megújulás mozgatórugója.

A következő fejezetben a trauma által okozott biológiai, pszichológiai és társadalmi károkat mutatom be. Ezek a tények hozzásegítik az olvasót, hogy átlássa, mi történt vele, és hogy a történések hogyan befolyásolják jelenlegi állapotát. Közösen határozzuk meg azt a kezdőpontot, amelyből elindulva nyomon követhetjük mindazokat a pozitív változásokat, amelyeket a Traumagyógyítás módszerének gyógyító ereje tesz lehetővé.

Az ezt követő részben az öngyógyítás azon speciális technikáit és eszközeit ismertetem, melyeket ötvenéves gyakorlatom során dolgoztam ki. Megmutatom, hogyan lehetséges ezekkel az eszközökkel helyrehozni a trauma okozta biológiai és pszichológiai károkat, és tudományos bizonyítékokat sorolok fel, amelyek alátámasztják hatásosságát.

Minden fejezet arra biztatja az olvasót, hogy együttérzéssel, nagyvonalúan, a jövőbe vetett bizalommal forduljon önmaga felé. Hiszen mindannyian megérdemeljük, hogy ép, egész és egészséges emberként éljük az életünket.

Azt is megtanítom, hogyan pillanthatjuk meg a traumában azt a kaput, amelyen át önmagunk megismeréséhez juthatunk, a katalizátort, amelyből bátorságot meríthetünk, akárcsak Viktor Frankl, Diana és Azhaar.

Azhaar története mindennél ékesszólóbban bizonyítja: a legsúlyosabb lelki sérülés elszenvedője is képes lehet a gyógyulásra, sőt, másokon is segíthet.

Sok ezer esetben voltam tanúja ennek az átalakulásnak, nemcsak mások, hanem a saját magam esetében is. Az a szándékom, hogy átadjam olvasóimnak a tudást, amelynek segítségével elfogadhatja, sőt, elősegítheti a gyógyulás természetes folyamatát.

Jane, a hatvanéves amerikai hölgy, feleség és anya, akit hamarosan olvasóim is megismernek, sosem olvasta Viktor Frankl írásait; mégis úgy beszél, mintha ismerné Frankl gondolatait: „Persze én sem akartam a rákot, ahogy senki sem. A betegség mégis életem legfontosabb élménye lett.”

Az eltelt évek során sok-sok páciensemtől hallottam hasonló kijelentéseket.

A természeti népek ismerik ezt a bölcsességet. Az én módszerem is feleleveníti a sámánok gyógyító szertartásait, Ázsia, Afrika és Dél-Amerika ősi tudását, az észak-amerikai préri indiánok naptáncát és látomáskérését. Ez a bölcsesség mutatkozik meg az ókori görög tragédiák rituális előadásaiban is.

a nagy világvallások alapítói sokszor felhívták már a figyelmet a gyermekkori trauma és az életünk későbbi szakaszában bekövetkező megvilágosodás összefüggésére. Az egykori veszélyeztetett, elhanyagolt gyermekekből a világot megváltani akaró, közösségformáló, a szenvedőkkel együttérző felnőttek lettek. Sziddhárta Gautama – Buddha – anyja néhány nappal gyermeke születése után elhunyt. Ábrahámnak, a zsidó pátriárkának, el kellett hagynia szülőföldjét, Mózest pedig az anyja hagyta el. Jézus családjának menekülnie kellett a mészárlás elől. Mohamed próféta árva volt.

Hasonló törvényszerűséget figyelhetünk meg azon mai férfiak és nők élettörténetében is, akik szenvedéseikből erőt merítve képesek voltak mások szenvedéseinek enyhítésére. Harriet Tubman, a megkorbácsolt, megalázott rabszolganő, megszökött gazdáitól, hogy aztán százaknak nyújtson segédkezet szabadságuk kivívásához, és élére álljon a faji és nemi egyenjogúságért küzdő mozgalomnak. Franklin Roosevelt, aki a társadalom kiváltságos rétegéhez tartozott, a járványos gyermekbénulás következményeivel volt kénytelen szembenézni, melyet nagy lelkierővel és bátorsággal viselt, végül pedig az egyik legcéltudatosabb, legelőrelátóbb elnök vált belőle. Nelson Mandelát, aki fiatalon indulatos természetű volt, a huszonhét éven át tartó kemény börtönbüntetés alázatos és belátó emberré, az igazságkeresés és megbékélés világszerte ismert példaképévé alakította. Scarlett Lewis, akinek fiát, Jesse-t agyonlőtték a Sandy Hook-i iskolai lövöldözés során, a gyermekek mentális egészségének szószólójává vált, és olyan zavart tudatú, erőszakossá váló fiatalok gyógyításának szentelte erejét, amilyen az ő fiának a gyilkosa is volt.

Amikor traumáról beszélünk, az „maga a kőkemény valóság”, ahogy tizenhat éves fiam, Gabriel mondaná. Fontos azonban leszögeznünk, hogy amikor traumáról beszélünk, azon nem pszichopatológiai vagy elmekórtani eseteket értünk. A trauma mindannyiunk életének szerves, elmaradhatatlan része.

A könyvet elolvasva mindenki megértheti, hogy valamennyien bejárhatjuk az önismeret és az öngyógyítás útját, melyet a trauma nyit meg előttünk. Láthatjuk, hogy akár az élettel együtt járó, előre látható, akár rendkívüli, váratlanul bekövetkező traumáról van szó, a megrázkódtatás mindkét esetben felgyorsíthatja az önismeret és az önmegvalósítás hosszú folyamatát.

akárcsak azhaar története, ez a könyv is fájdalmas felismeréssel indul, és az önismeret és a tudatosság, a szeretet, gyógyulás és remény felé vezető úton kalauzol végig.

Nem a vágyvezérelt gondolkodás hamis reményére gondolok, hanem arra a reményre, amely a megélt tapasztalatból fakad, annak biztos tudatából, hogy az elsajátított módszerek, az önfelfedezés és önkifejezés eszközeivel való kísérletezés valódi, érzékelhető változásokat hozhat az életünkbe.

A történetekből, amelyek olyan embereket mutatnak be, akik saját nehézségeinkhez hasonló, vagy annál akár sokkal keményebb kihívásokkal voltak képesek megbirkózni, egészen biztosan minden olvasóm erőt merít. Azok az értelmiségiek, akik jelentős teljesítményt nyújtanak ugyan, ám rengeteg feszültség terheli mindennapjaikat, éppolyan hasznát veszik a könyvben ismertetett szemléletnek, mint a rendőrök, tűzoltók, üzletemberek, gazdák, hivatalnokok és munkások. De a középiskolás vagy egyetemista diákoknak, Alzheimer-kórban szenvedő időseknek és hároméves óvodásoknak is egyaránt segíthet ez a módszer.

Láthatjuk, hogy a háború pusztításainak túlélői – legyenek akár katonák, akár civilek, mint Azhaar – ugyanazzal a módszerrel építették fel új életüket, és léptek a gyógyulás útjára, mint amit olvasóim is hamarosan megismernek. Megismertetem olvasóimat Jane történetével, aki a halálos betegség árnyékában született újjá; mesélek pácienseimről, akik imádott munkájuk vagy rajongva szeretett hozzátartozójuk elvesztése után új, gyakran a réginél is több örömet adó foglalkozásra, új szeretetkapcsolatra találtak. Mesélek gyerekekről és felnőttekről, akik a nemi erőszak vagy más rettenetes bántalmazás következtében súlyos testi-lelki sérüléseket szenvedtek, ám ennek a programnak a segítségével ma újra értelmes és örömteli életet élhetnek.

ahhoz, hogy a traumát erőforrássá változtassuk, rég elfeledett élmények, eltemetett érzések rétegről rétegre, lépésről lépésre való feltárására lesz szükség. A módszer lényege a saját traumatörténetünk valamennyi fázisának megismerése és elfogadása, amely lehetővé teszi, hogy képesek legyünk a korábbitól eltérő szemszögből is szemlélni, ami megesett velünk, és anélkül fogadjuk el a fájdalmat és a haragot, hogy ezek az érzések átvennék felettünk az uralmat. Néha, ahogy Azhaar esetében is, a folyamat meglepően gyorsan zajlik. Máskor, különösen azoknál, akiket kisgyermekkorban sorozatosan ért a trauma, ahogy Dianával történt, hosszú menetelésre kell felkészülni. Türelmesnek kell lennünk önmagunkkal, és a folyamat minden fázisát tudatosan kell megélnünk. Ahogy egyre mélyebb rétegekbe hatolunk, egyre nagyobb szabadságot élünk át.

Minden egyes lépéssel, amit megteszünk, közelebb kerülünk belső békénkhez. Így történt számtalan páciensemmel, és ezt éltem meg én is: a reggeli magatehetetlenséget legyőzve frissítő meditációt végzünk, vagy odaadó figyelemmel elkészítjük és elfogyasztjuk a finom reggelit. Mindig csodálattal tölt el, ha látom az átalakulás útját járó emberek boldog mosolyát, akik legszívesebben táncra perdülnének vagy megölelnének széles jókedvükben.

A változás reményét erősítik az elsajátított új technikák, a lassú, mély légzéstől az aktív, expresszív meditációig és a belső képalkotásig, a tájakhoz és állatokhoz való kötődéstől a hála és a megbocsátás átéléséig és a gyógyító körben való részvételig, követve a természeti népek és a spirituális tanítások évezredes gyakorlatát.

A modern tudomány egyre fejlettebb ismeretei, melyeket megosztok olvasóimmal, szintén megerősítenek bennünket abban, hogy helyes úton járunk. A tudomány bebizonyítja, hogy az ismertetett eszközök biztonsággal alkalmazhatók mind a mentális állapot javítása, mind a javulást lehetővé tevő biológiai változások elősegítése érdekében, és hogy ezek a változások tudományos eszközökkel mérhetők.

Idővel tapasztalni fogjuk, hogy az átalakulás egyre könnyebb, egyre kevésbé fájdalmas, egyre gyorsabb és magabiztosabb. A világ iránti érdeklődésünk megújulását fogjuk tapasztalni, nyitottabbak, talpraesettebbek, és ezzel együtt elégedettebbek, ha úgy tetszik, boldogabbak leszünk.

az az ígéret, hogy a trauma a beteljesülés lehetőségét kínálja számunkra, nem egyszerűen terápiás, hanem spirituális alapelv. Ez az elv tesz képessé bennünket arra (még ha agnosztikusok vagy ateisták vagyunk is), hogy harmonikus viszonyt alakítsunk ki önmagunkkal, hogy ráébredjünk: összeköttetésben állunk valamivel – Istennel, a természettel, más emberekkel, az értelmes, céltudatos élet eszméjével –, ami nagyobb nálunk.

Hiszek abban, hogy az általam tanított technikák alkalmazásával, azoknak a kísérleteknek a révén, melyeket együtt folytatunk, olvasóimnak alkalma lesz felfedezni ezt a spirituális dimenziót. Utunk során bármikor bekövetkezhet ez a pillanat: a lassú, mély légzéssel együtt járó elmélyült, kiüresített tudatállapotban; egy kép kapcsán, amelyben feltárul életünk értelme és célja, amire mindig vágytunk; a táncos-szökdelős gyakorlat utáni gyermeki öröm és felszabadulás állapotában; egy új baráttal való beszélgetés során, amikor megosztjuk egymással legfájdalmasabb gondolatainkat; a meditáció során, amelynek köszönhetően ennek a rövid életnek minden pillanatát tudatosan éljük meg.

Ha elfogadjuk, sőt, üdvözöljük a trauma kihívásait ahelyett, hogy menekülnénk előle, vagy hagynánk, hogy megbénítson, rájövünk – ahogy rájött Azhaar, Viktor Frankl, Diana és mindenki, akivel ennek a könyvnek a lapjain találkozunk –, hogy legsúlyosabb sérüléseinknek köszönhetően tudhatjuk meg a legfontosabb dolgokat önmagunkról: azt, hogy kik vagyunk, és hogy milyen mély, elszakíthatatlan kötelék fűz bennünket egymáshoz; hogy mitől nyer célt és értelmet az életünk, hogy hogyan lehetünk bölcsebbek és boldogabbak.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Horváth Anita és Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Rajdhani – SIL Open Font License

Saira Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License