M. C. BEATON

HA EGY ÜZLET BEINDUL

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

M. C. Beaton: Lady Fortescue Steps Out

Copyright ©1992 by Marion Chesney

Fordította: Sipos Katalin

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító magyar változata a
RosettaBooks© engedélyével készült

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-76-7 (epub)

ISBN 978-615-5685-77-4 (mobi)

ELSŐ FEJEZET

Sajnálatos, de még a legelőkelőbbeknek is vannak szegény rokonaik.

Charles Dickens

Angliában a régensség idején, amikor a hazárdjátékok soha nem látott népszerűségre tettek szert, és az arisztokrácia minden addiginál több pénzt költött, illetve veszített, London tele volt éhező, nyomorult nincstelenekkel.

De éltek itt láthatatlan szegények is, nemes családok szegény tagjai, akik mindenféle trükköt és taktikát bevetettek, hogy szegénységüket eltitkolják az előkelők világa elől.

A londoni arisztokrata családok nélkülöző rokonai magányos és sivár életet éltek. Megélhetésük vagy gazdag rokonaiktól függött, vagy valami szerény évjáradékot kaptak egy családi alapból. Évente egyszer előszedték őket, leporolták és elfuvarozták valamelyik vidéki kastélyba, ahol igyekeztek lehetőleg észrevétlenek maradni, nehogy feltűnjenek bárkinek, és a rendszeres étkezés, valamint a fűtött szoba áldásait a lehető legtovább élvezhessék. De mindig eljött a nap, amikor megint felpakolták és visszaküldték őket Londonba, ahol a tisztes fagyoskodás és koplalás várt rájuk. A büszkeség tette, hogy nem segítettek egymásnak, nem is keresték a kapcsolatot.

Ennek a népes rétegnek egy kis csoportja ugyanilyen magányos és elfeledett sorsra lett volna ítélve, ha egy szép májusi napon az idős Lady Fortescue nem találkozik Sandhurst ezredessel.

Lady Fortescue egy többemeletes házban lakott a Bond Streeten. Ez a ház volt gyakorlatilag egyetlen megmaradt tulajdona, és ő konokul ragaszkodott hozzá. A lady épp most töltötte be a hetvenedik évét, és ezt a bibliai kort a régensség időszakában kevesen érték el.

Nemrég tért haza egy megalázó látogatásról: unokaöccsénél, Rowcester grófjánál járt vendégségben, és a bőröndjében két nehéz, ezüst gyertyatartót találtak, mely a gróf tulajdona volt. Hiába bizonygatta ártatlanságát, hiába tiltakozott hangosan, és esküdözött, hogy fogalma sincs, hogyan kerülhettek ezek az ő dolgai közé, megkérték, hogy távozzon.

Fájdalmát az a tény sem mérsékelte, hogy a gyertyatartókat valóban ellopta. Az első alkalom volt, hogy ilyesmire vetemedett. A gyertyatartók egy alig látogatott, félreeső szoba asztalán álltak. Biztos volt benne, hogy senkinek sem fognak hiányozni. Így aztán vidáman tette el őket, arra a sok finom ételre gondolva, amit ezeknek a gyertyatartóknak a révén ehet majd, ha visszatér Londonba, és eladja őket. Csakhogy a gyertyatartók eltűnését azonnal észrevették. Míg a vendégek egymást gyanúsították (jó sokan voltak a hatalmas kastélyban), a ház ura csendben szétküldött egy csapat szolgát, hogy kutassák át a szobákat. Nem szégyenítette meg nyilvánosan a nénikéjét. Csak félrevonta, és közölte vele, hogy a gyertyatartókat megtalálták, a kocsija pedig két óra múlva előáll, hogy visszavigye a ladyt Londonba. Hallgatta egy darabig, ahogy az ártatlanságát hangoztatta, de aztán fáradtan csak ennyit mondott, s ezzel beléfojtotta a szót:

– A lopás már maga elég nagy bűn. Ne tetézze hazudozással.

Ennyi volt.

Lady Fortescue magas öregasszony volt, ősz hajú, szigorú fekete szemmel. A bőre dermesztően fehér, a szája vékony, és mindig rikító pirosra festette. Noha a férje húsz éve meghalt, ő még most is gyászt viselt. Két szolgája volt: az ötvenkilenc éves Betty és a hatvanéves John. Idejét sem tudta, mikor adott nekik legutóbb fizetést. Mégis vele maradtak, mert nem volt hová menniük.

A fenti megaláztatás februárban történt vele, azóta pedig itt, a házban húzta meg magát, mert szégyellt kimenni. Attól félt, hogy rá van írva, micsoda bűnöző lett belőle, és mindenki rögtön meg fogja rajta látni.

De egy szép májusi napon megelégelte a sötét házat, benne saját magát és a szégyenét, és úgy döntött, kimegy levegőzni a Hyde Parkba. Odaérve egy napos padra ült: gyászos, nyársat nyelt alak volt, egyik keze a napernyője elefántcsont fogantyúján.

Elgondolkodva nézte azt a napernyőt. Az elefántcsont fogantyút ezüstbe foglalták. Ahogy nézte, lelki szemei előtt átváltozott egy nagy halom finom húsos pitévé. Milyen különös, gondolta aztán, lélekben megrázva magát, hogy egy úri hölgy gardróbjának darabjai, ezek a kis kiegészítők, melyeket annak idején oly természetesnek gondolt az ember, most átváltoztak zálogházba adható darabokká, melyekért pénzt kaphat, amin ennivalót és szenet vehet. Lady Fortescue-nak nem annyira a meleg hiányzott, mint a legtöbb idős embernek, hanem az étel – mert mindig is nagyevő volt.

Magányérzetét a napfény mintha még fokozta volna. Sokáig ücsörgött ott. Már elmúlt a korzózás ideje is a maga csillogásával és a lovakkal, hintókkal. Ő csak ült tovább az elcsöndesült Hyde Parkban, miközben a fák árnyéka egyre nyúlt a füvön, mintha sötét ujjak volnának, melyek a sírhoz vezető utat mutatják.

A sétányon egy idősebb férfi közeledett a padhoz, amin ült. Lady Fortescue látta már korábban is. Magas volt és ősz hajú, akárcsak ő. Ruhája viseltes, a lábbelije cipészért kiáltott, ugyanolyan korú lehetett, mint a lady, és látszott rajta: tartása van. Hullámosra frizurázott, pomádés haján kackiásan félrecsapott, régimódi kalapot hordott.

Már majdnem egy vonalba ért a paddal, amikor hirtelen a szemöldökéhez emelte a kezét, majd összeesett a lady lábánál, mint aki meghalt.

Lady Fortescue körülnézve segítséget keresett, de nem látott senkit. Az úriember mellé térdelt, és a ridiküljéből elővett repülősót az orrához tartotta. A férfi szeme megrebbent, majd kinyílt. Nagyon kék, gyermeki szeme volt, nem is igazán illett ehhez az öreg archoz.

– Bocsánatáért esedezem, hölgyem – mondta gyenge hangon. – Éppen a klubomba tartottam…

Lady Fortescue éles szeme fölmérte a gondosan titkolt nélkülözés jeleit, kezdve a szépen kivasalt, de viseltes ruhán, egészen a kifeslett kesztyűig és a lyukas cipőig, és maga is meglepődött, amikor ezt mondta:

– Üljön le velem egy kicsit, uram!

Odatámogatta a padhoz. A férfi megint elnézést kért, és mondott valamit arról, hogy a betegség az időskor egyik velejárója.

Lady Fortescue az unokaöccsénél tett katasztrofális látogatás előtt még el is fogadta volna ezt az udvarias indoklást, s akkor az úr egyszerűen feláll, és távozik, s nem lett volna folytatás.

Ám a megaláztatás emléke még elevenen élt benne, s most hirtelen fellázadt az ellen, hogy keserves erőfeszítések árán is mindig fenn kelljen tartani a látszatot. Kerek perec kimondta:

– Önnek ennie kell.

A férfinak egészen elkerekedett a szeme, hogy ilyen szörnyűséget ki lehet mondani.

– De drága hölgyem… – szólt még mindig gyenge, de kellemes hangon. – Hogy is mondhat ilyet? De engedje meg, hogy bemutatkozzam. Sandhurst ezredes vagyok.

A lady méltósággal, egy biccentéssel fogadta a bemutatkozást, majd a hangjában némi éllel mondta:

– Hát akkor, ha nagyon akar, menjen Isten hírével! De nem gondolt még bele, hogy itt ülünk mind a ketten, elszegényedve, de büszkén, és az időnk jó részét azzal töltjük, hogy ezt az állapotot rejtegessük? És vannak még sokan hozzánk hasonlók, akik szintén ide járnak, mert itt nem kell azért fizetni, hogy a jó levegőt szívjuk és a fákat nézegetjük. Akin látszik a szegénység, azt be sem engedik a Hyde Parkba, de minket igen. Várjon még, kérem!

A férfi ugyanis felállt.

– A nevem Lady Fortescue. Elhatároztam, elmondom magának, hogy mi történt velem nemrég, és azután, ha akar, elmehet.

Az ezredes komolyan hallgatta végig, s miközben a lady elmesélte a gyertyatartók ellopását, a fák közé fátyolszerű pára lopózott be, s egy kíváncsi mókus megállt a lábuknál, s csillogó szemmel, kutatón végigmérte őket.

Miután a lady befejezte a történetet, az ezredes sokáig nem szólt semmit, majd lassan levette kalapját, s a melléhez szorította, mint aki így gyászolja meg, hogy leáldozott az úri büszkeségnek.

– Lady Fortescue – szólalt meg. – Én tényleg nagyon éhes vagyok.

– Igen, rögtön gondoltam – reagált minden kertelés nélkül a lady. – Jöjjön el hozzám! Az én Bettym ma húsos pitét és húslevest csinál.

Amikor Lady Fortescue végül megállt Bond Street-i otthona előtt, az ezredes kíváncsian nézett föl a magas épületre. Azt gondolta, a hölgy bizonyára egy szobát bérel itt. Lady Fortescue előrement a szép előcsarnokba (ahol nem voltak bútorok), és így szólt:

– Hagyja a kalapját a korlát gombján. Ne zavartassa magát… A konyhában fogunk enni a szolgáimmal. Az a kevés szén, amit megengedhetek magamnak, a konyhai tűzhelybe kell, és butaság volna a hideg étkezőben ücsörögni. Igaz, kint már meleg az idő, de a házat még nem járta át.

Az ezredes elképedt, hogy ezek szerint az egész ház a hölgy tulajdona. Követte le a keskeny lépcsőn, ami a konyhába vezetett. A szolgáló, Betty sovány, hajlott hátú nő volt, barna bőrű. Pukedlizett, és nem mutatta, mennyire meglepődött, mikor az úrnője bejelentette:

– Vacsoravendégünk érkezett.

– Máris megterítek kettőre az étkezőben, asszonyom – mondta Betty.

– Nem szükséges. A konyhában meleg van. Itt eszünk. Az asztalnak erre a felére tegyen két tányért, és maga meg John ehetnek a másik felén. Hol van John?

– Elment, hogy valami tűzifát szerezzen, asszonyom. Megtudta, hogy Holbornban összeomlott egy épület, és odament, hátha el tud hozni valamit a faanyagból.

– Remélem, nem kapják el – jegyezte meg nyugodtan Lady Fortescue. – Kérem, üljön le, ezredes! Sajnos csak sörrel szolgálhatunk önnek, mert a bor, a tea és a kávé túlságosan drága.

Nyílt a konyhaajtó, s egy zömök férfi lépett be rajta, zsákkal a hátán.

– Szereztem egy kis fát, asszonyom – mondta rekedtes hangon –, de hoztam volna többet is, csak jött az őr.

Ekkor látta meg az ezredest, és látszott, hogy meghökkent.

– Sandhurst ezredessel nincs szükség ceremóniára, John – mondta neki Lady Fortescue. – De mivel kivételesen vendégünk jött, kérem, ma este szítsa fel a konyhai tüzet!

Hamarosan az ezredes már szürcsölte is a húslevest, miközben pattogva égett a tűz a konyhai tűzhelyen. Betty és John az utasítás szerint az asztal végén ültek, és halkan beszélgettek egymással, az ezredes pedig, aki bátorságot merített a forró levesből és az erős sörből, mesélni kezdett magáról. Kizárólag a katonatiszti nyugdíjából éldegélt, és csak a jövő hónapban volt esedékes a következő összeg. Ő meg volt róla győződve, hogy vagyonos unokaöccse, John meg fogja hívni magához, ezért már teljesen elköltötte az e havi járandóságát. A múltban megszokott meghívás azonban most elmaradt, de az ezredesnek nem volt már egy fillérje sem.

Betty felállt, és elvette az üres levesestányért, majd kivette a gőzölgő húsos pitét a sütőből. Az ezredesnek szinte könnyeket csalt a szemébe ez a pite, benne a lisztes krumplival s mellé a jókora adag borsópüré: úgy érezte, életében nem evett még ilyen finomat.

– Lassan egyen! – figyelmeztette Lady Fortescue.

Kezdte jól érezni magát. Eddig annyira magányos volt! Régebben, amikor még teljes személyzetet tudott fizetni, Betty szobalány volt, John meg lakáj. Amikor aztán eljöttek a szűkös idők, ők ketten azt mondták: vele maradnának, ha megengedné, hogy összeházasodjanak. Ő megadta az engedélyt, s ezzel elérte, hogy hűségesen szolgálják tovább. De ők ketten nagyon szerették egymást, s emiatt Lady Fortescue sokszor valóságos betolakodónak érezte magát a saját házában.

– Bocsássa meg nekem a kérdést, Lady Fortescue – kockáztatta meg az ezredes –, de nem volna könnyebb az élete, ha eladná ezt az ingatlant?

– Ez maradt egyedül, ami elhunyt férjemre emlékeztessen – felelt Lady Fortescue. – Engem innen csak lábbal előre fognak kivinni.

Az este folytatódott. Az ezredes szinte újjászületett a melegben és a társaságban. Könyvekről beszélt, amiket olvasott, és színdarabokról, amiket látott, majd jót nevetett magán, hogy milyen erőfeszítések árán próbálta fenntartani a jólét látszatát. Miközben beszélt, a lady fejében egy nagyszerű ötlet kezdett alakot ölteni.

S mikor az ezredes elhallgatott, ő megfontoltan beszélni kezdett:

– Önnek van egy kis nyugdíja a hadseregtől, nekem van egy kis járadékom a családomtól. Ebben a házban bőven akad hely, és éppen most mondta, hogy jelenleg fizetnie kell a lakhatásért. Miért ne költözne át ide?

– No de kedves hölgyem…!

– Miért? – kérdezte Lady Fortescue. – Egyesíthetnénk a forrásainkat. Vagyunk már olyan öregek, hogy egy ilyen berendezkedés ne okozzon botrányt, sőt még megjegyzést se tegyen rá senki.

Az ezredes lassan körülhordozta tekintetét a barátságos konyhán.

– Hát, az ötlet nekem is tetszik. Szavamra, igen! Esténként kártyázhatnánk is. Meg beszélgetnénk. – Karját széttárva elnevette magát. – Ezer éve nem beszéltem ennyit, mint ma.

A remek ötlet most bomlott ki a maga teljességében Lady Fortescue fejében:

– És ha már mi ketten összeszoktunk – mondta nyugodtan –, kimegyünk Londonba, és keresünk még hozzánk hasonlókat.

– Na de hát az képtelenség… – tiltakozott az ezredes.

– Hogyha az ön esetében nem volt képtelenség, kedves uram, miért volna az másoknál? Gondoljon csak bele! Egész hadsereg járkál itt szegény rokonokból!

– Ön egészen elképesztő! – kiáltott fel az ezredes. Fejét csóválta, de aztán hirtelen megadta magát: – Végül is: mit veszíthetünk?

Lady Fortescue körbevezette az ezredest a házban. Még annál is nagyobb volt sokkal, mint amilyennek kívülről látszott. Rengeteg szoba, ahol a penészes tapétán világosabb foltok mutatták a valamikor ott lógott képek és tükrök helyét.

– Nagyon kevés bútor maradt – mondta Lady Fortescue. – Az évek alatt eladogattam egyik darabot a másik után, aztán következtek a festmények, majd a dísztárgyak. – Nagyot sóhajtott, ahogy benyitott egy újabb szobába. – De ez itt a férjem hálószobája volt. Innen nem volt szívem eladni semmit, úgyhogy most tekintse a saját szobájának.

Míg az ezredes megcsodálta a szép mennyezetes ágyat és a magas ruhásszekrényt, a lady az ablakhoz ment, és kitárta a spalettákat.

– Enyhe az éjszaka – jegyezte meg. – Nem úgy, mint télen. Most nem lesz szüksége szénre. De ne késlekedjünk: már ma beköltözhet. Sok holmija van?

– Nincs sok, Lady Fortescue. Mint ön, én is eladtam lassan mindent. Amim maradt, azt egy kézikocsin át lehet hozni.

– Akkor elküldöm önnel Johnt. Majd kölcsönkéri a kocsit a szomszéd kocsmából. Aztán pihenünk, és az elkövetkező napokban megkezdjük a kutatást a magunkfajták után.

Az ezredes csókot lehelt a lady kezére, és ezt mondta:

– Ön egy angyal! Felejtse el bátran azt a rémes unokaöccsét!

– Miért is ne? – nevetett föl Lady Fortescue. – Ő biztos már elfelejtette azt is, hogy a világon vagyok!

Pedig nem így volt. Rowcester grófja épp most a nénikéjére gondolt. Nem tudta hová tenni azt a gyertyatartó-históriát. De végül arra jutott, hogy Lady Fortescue-nak, mint annyi idős embernek, kezd már meglágyulni az agya. Pillanatnyi elmezavarában rakhatta el azt a két gyertyatartót, és aztán teljesen megfeledkezett róluk. Lehet, hogy mégsem kellett volna olyan kurtán-furcsán elküldenie. Sajnos Rowcester grófjának nem volt felesége, pedig egy nő tapintatosabban intézte volna el a dolgot.

A gróf harminchárom évesen még nem volt nős. Igen fiatalon örökölte meg a grófi címet és vele mindent, a rá háruló felelősség pedig nem hagyott neki sok szabad időt, mert elhunyt apja a hatalmas birtokkal egyáltalán nem törődött, és minden csupa rom volt és pusztulás. Most, hogy a dolgok egyenesbe jöttek – igazából jó pár éve már –, a grófnak valahogy nem akaródzott részt venni a házasságszerző „londoni szezonon”, ahol menyasszonyt kereshetett volna. Gróf volt, sőt jóképű is, így aztán tudta, hogy bármelyik nőt megkaphatná, s ha egy csinos fiatal lány rámosolygott, ő cinikusan rögtön azt feltételezte, hogy a mosoly a címének és a vagyonának szól.

Találkozott azért egy nővel régebben, valami Grosvenor Square-i bálon, egy smaragdzöld szemű és éjfekete hajú szépséggel. Jól emlékezett a vidámságára és a szellemességére. De a bált követően a lány mintha eltűnt volna a föld színéről. A nevére is emlékezett: Harriet Jamesnek hívták. A lány azonban a családjával együtt felszívódott a társasági életből, és senki sem tudta, hogy mi lett velük.

Megint Lady Fortescue jutott eszébe, és nyugtalanul fészkelődött. Majd megnézi, hogy mi van vele, talán amikor legközelebb a városba megy.

Mrs. Budley, egy nagyon bánatos kis özvegyasszony ült a Hyde Parkban, és egy finom csipke zsebkendőbe zokogott éppen, amikor Lady Fortescue arra sétált Sandhurst ezredes karján.

– Nem gondolja…? – kérdezte tétován az ezredes.

– Nem – felelte Lady Fortescue. – Ahhoz nagyon is fiatal.

Mrs. Budley csak sírt tovább. Nem tudta szegényke, hogy mitévő legyen. Aznap reggel az összes alkalmazottja otthagyta, és ő azért menekült el hazulról, mégpedig a hátsó kijáraton, mert az utcai kapunál a hitelezők lestek rá. A férjét, Jacket a szerencsejáték és az ital vitte el két évvel ezelőtt, nagyon is korán. A kis özvegy feltűnően csinos volt, és takaros alakját, szép bokáját divatos ruhákba öltöztette. A harmincéves asszonyka jóval fiatalabbnak látszott. Édes kis arcából meleg barna szempár ragyogott ki, a haja viszont kócosan meredezett. A gondolatai ugyanilyen kócosak voltak, és már nem tudta, hova forduljon. Írt a rokonainak, hogy segítsenek rajta, és írt Jack rokonainak is, de csak egyvalaki válaszolt, és segítségképpen egy meghívást küldött karácsonyra – de az még mérhetetlenül messze volt.

A szülei nem sokkal a férjhezmenetele után meghaltak, testvérei pedig nem voltak. Úgy érezte magát, mint egy elveszett kisgyerek. Épp előző nap történt, hogy egy bizonyos Sir Giles Marrin tett neki egy ajánlatot, amivel kiegyenlíthetné az adósságait. Azt akarta, hogy legyen a szeretője, de a kis özvegy elborzadt püffedt arcától és markolászó kezétől.

Most, hogy eszébe jutott Sir Giles, még jobban rájött a sírás.

– Bocsásson meg, de én ezt nem tudom tovább hallgatni – hallott meg egy férfihangot a feje fölött, és erre aztán egy női hang felelt:

– Mondom, hogy túl fiatal! Biztosan elveszett az ölebecskéje. Jöjjön, menjünk!

Mrs. Eliza Budley felnézett, és könnyein át, homályosan két idős embert látott, akik őt figyelték.

Az idős úr megemelte a kalapját, és gyengéden így szólt:

– Sandhurst ezredes vagyok, szolgálatára. Úgy sejtem, hogy ön nagy bajban van.

– Rajtam senki sem segíthet! – mondta szenvedélyesen Mrs. Budley. – Senki! Végem van.

Valami titkos megegyezés alapján a két öreg kétoldalt leült mellé.

– Kérem, mesélje el nekünk – indítványozta Sandhurst ezredes. – Hadd mutassam be a társnőmet: Lady Fortescue, rendkívül intelligens és megbízható gyám a bajban.

Lady Fortescue elnyomott egy nevetést, hogy az ezredes megbízható gyámnak titulálta, majd kissé meglepődve rájött, hogy amióta ismeri az ezredest, folyton nevet valamin. Ettől meg is enyhült a mellett ülő csinos nő iránt, és megszorítva Mrs. Budley kesztyűs kezét, arra biztatta, hogy öntse ki a szívét nyugodtan.

És Mrs. Budley szapora szipogások közepette így is tett, és a történetet Sir Gilesszal fejezte be.

– Mi valójában nem olyat keresünk, mint ön – jegyezte meg Lady Fortescue. – Ön divatos ruhában van és jól táplált.

És elmesélte, hogyan és mire is szövetkeztek ők Sandhurst ezredessel.

– Érti, ugye, miről van szó? – kérdezte. – Én egy hatalmas, komor házban lakom, és együtt étkezünk a cselédekkel. Egy önhöz hasonló, csinos fiatal hölgy hamarosan újra férjhez megy, és…

– Harmincéves vagyok – szólt közbe Mrs. Budley –, és nincs hozományom.

Lady Fortescue kutatóan nézett rá:

– Gondolja, hogy szeretne együtt lakni egy ilyen öreg párral, mint én meg Sandhurst ezredes? Semmi bálozás, semmi vendégeskedés, semmi színházba járás. Legfeljebb kártyázunk esténként. Egyszerűen élünk, osztozunk mindenen, de nem tartozunk senkinek.

– Azt én is nagyon szeretném – mondta Mrs. Budley. – De hogyan szabadulhatnék meg a hitelezőktől?

– A ház az öné? – kérdezte meg az ezredes.

– Igen, de tele van jelzáloggal!

– És a bútorok az önéi?

– Igen, bár az ékszereimet már eladtam.

– Akkor a helyzet roppant egyszerű – mondta az ezredes. – Lady Fortescue szolgája bérel egy kocsit. Mrs. Budley, önnek el kell adnia egy bútordarabot vagy pár szép ruhát, hogy kifizesse a kocsit. Aztán mikor az éj leszáll, Lady Fortescue szolgája odahajt az ön házához, ahol telirakjuk a kocsit a bútoraival és az egyéb holmijával. A hitelezők meg reggel kezdhetnek huzakodni egymással a ház tulajdonjogáért.

Mrs. Budley könnyei varázsütésre felszáradtak.

– Úgy érti, hogy biztonságban leszek tőlük?

– Ó, hát persze! De mivel önnek nincsenek szolgái, Lady Fortescue Johnja pedig már nem fiatal, attól tartok, hogy önnek is részt kell vennie a hurcolkodásban, és a könnyebb tárgyak közül néhányat magának kell majd lehoznia. Ami azt illeti, vissza is kellene most mennie, hogy keressen valamit, aminek az eladásából a kocsi mellett felfogadhatunk két markos legényt is.

Mrs. Budley elég ostoba képet vágott:

– Nem hiszem, hogy a bútoron kívül volna még valamim, amit eladhatnék. Azt meg nagyon nehezen tudnám megoldani, hogy a lesben álló hitelezők előtt kihozzak bármit is a házból.

– Mi is önnel tartunk – jelentette be Lady Fortescue határozottan. – Én már régóta gyakorlom a szegénységet: meg fog lepődni, mi mindent el lehet adni.

Mrs. Budley háza a Clarence Square-en állt. A hátsó kerten át vezette őket, és a konyhaajtón mentek be.

Lady Fortescue a pincétől a padlásig végigkutatta a házat, s közben egyre erősebbnek és vidámabbnak érezte magát, amilyennek már évek óta nem. A ház teljesen be volt bútorozva. Többször kell majd fordulni a kocsival. A konyha tele volt főzőedényekkel és tányérokkal, s a kamrában bőséggel talált mindenféle élelmiszert. Micsoda fogás! És ő még vén bolondnak tartotta az ezredest, amikor azt javasolta, hogy szólítsák meg Mrs. Budley-t.

De most valami olyat kellett keresni, ami könnyen elvihető, és ki lehet belőle fizetni a költözés költségeit.

Az ezredes volt az, aki rábukkant egy ezüst burnótszelencére, amely a néhai Mr. Budley hálószobájában lapult egy fiók mélyén.

S a rá következő nap hajnalára Mrs. Budley bútorai már szét voltak rakva a Bond Street-i ház szobáiban, a konyhája tartalma fölött pedig Betty és John örvendeztek. Az ezredes és Lady Fortescue rettentő kimerülten, de diadalittasan estek végül az ágyba.

Mrs. Budley pedig a saját ágyában tért nyugovóra, amelyet ideszállítottak a többi bútorával együtt. Kezét az arca alá tette, és mielőtt álomtalan álomba zuhant, legutolsó gondolata az volt: milyen jó is, ha valaki gondoskodik az emberről.