Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Védelem, 2023

Copyright © Borsa Brown, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-31-7

„Vannak emberek, akik felgyorsítják melletted az időt…

Mások lelassítják.

És egyszer csak lesz valaki, aki megállítja…”

VERONIKA

1. FEJEZET

Néha azt gondolom, hogy le kéne ütni.

De tényleg…

Sokszor azon morfondírozom, amikor ilyen felszínes és kicsinyes, hogy mindig ilyen volt-e. Vagy lehet, hogy csak én változom… Magam sem tudom.

A kapucsínómat kevergetve hallgatom a szóáradatát.

– Szóval ez egy szar ország. Itt nincs a fiataloknak jövője. Külföldre kell menni! – Megfogja a kezemet. – Menjünk együtt! Úgyis gyerekkorunk óta együtt lógunk. Jó buli lenne. – Felnevet, és oldalra dobja hosszú szőke haját.

Szeretem Katát. Tényleg. Egész életemben számíthattam rá, mindig őszinték voltunk egymáshoz, és úgy van, ahogy mondja, kis korunktól együtt csinálunk mindent.

De most valahogy… Felfordul a gyomrom a szavaitól.

– Na és hova mennél? – kérdezem lágy hangon, ő pedig csak megrántja a vállát. Mivel úgy ismer, mint a tenyerét, tudnia, éreznie kéne, hogy ironikus a kérdésem.

– Nyilván valami nagyon gazdag országba. – Nyilván. Elmosolyodom, de nem szólok közbe. – Anglia már szerintem lerágott csont, és hogy őszinte legyek, nem is repesek Londonért.

– Hogy mondhatod egy országra, hogy lerágott csont? Egy ország az nem divat kérdése.

– De Veronika! Rád kell hogy cáfoljak, igenis vannak divatos úti célok.

– Sorold!

– Menjünk Dubajba!

– Mi? Megőrültél?

– Miért? Mindketten munkanélküliek vagyunk, jól beszélünk angolul, és úgy hallottam, hogy ott tárt karokkal várják a kelet-európai lányokat.

Szóval ez az a pillanat, amikor megáll a kanál a kezemben, és az eddig a keverés ritmusára harmonikus táncot lejtő kávémat is félretolom.

Csaknem kitör belőlem a nevetés, de ahogy az arcára nézek, rájövök, hogy minden szavát komolyan gondolja.

– Te miről beszélsz, Kata? Egyrészt én nem vagyok munkanélküli…

– Egy ingatlanirodában dolgozol, és havonta körülbelül egy lakást adsz el. Már ne is haragudj, de ha a bátyád nem adna néha kölcsön, éhen halnál.

Huszonnégy éves vagyok. Milliomosnak kéne lennem?

Szerintem tök normális, hogy ennyi idősen az embernek akadnak gondjai a megélhetéssel. Nem vagyok szuperagy, nem végeztem egyetemet, és anyuék sem tettek alám egy luxuslakást.

Na puff!

– Van munkám! Oké? Most egy kicsit pang az ingatlanpiac, de majd rendbe jön. A másik pedig… Mit képzelsz, miért várják Dubajban a szép lányokat? – Elhúzom a kezem az arcom előtt, arra utalva, hogy neki elmentek otthonról. – Gondolkozz már egy kicsit!

– A dubajozásra gondolsz?

Végül is… Igen.

– Na látod, hogy hallottál róla.

– Előítéletes vagy, Veronika. Nem mindenki kurválkodni megy oda.

– Hát azért a szép, extradekoratív, munkanélküli lányok nagy része igen.

– Az előbb azt mondtad, hogy nem vagy munkanélküli.

Morcosan nézek a szemébe, de ő elneveti magát.

Néha nem tudom eldönteni, hogy komolyan beszél-e.

Megcsóválom a fejem, és én is elmosolyodom.

– Csak poénkodtál. Ugye?

– Nem! – vágja rá. – Komolyan hoztam fel a témát. Nem akarok itt éhen halni ebben a…

Nem fejezi be a mondatot, talán látja rajtam, hogy ebben nem értünk egyet.

– Ebben a miben? A világ legszebb fővárosában élsz. Budapest a leggyönyörűbb hely a világon. Azt hiszed, máshol kolbászból van a kerítés?

– Most mi bajod van?

– Unom, hogy emberek a saját balfék életük vagy szerencsétlenségük miatt másokat okolnak. A slusszpoén az, amikor egy egész országot. Nem sikerült bejutnod az egyetemre, büdös a munka, de ugye ezért mindenki más a hibás. Miért nem vállaltad el azt az állást abban az étteremben?

– Azért, Veronika, mert nem leszek mosogatólány…

Megint nem fejezi be. Most azonban egyértelmű, hogy miért nem. Én is dolgoztam konyhán, bizony nem volt fenékig tejföl, de ki tudtam fizetni belőle az ingatlan-értékbecslő képzésemet. Sikerült elhelyezkednem egy irodánál, de tény, bevallom, egyelőre nem élek meg belőle. Azon kattogok, miként jussak feljebb, hogy kerüljek az elit közelébe, mit tegyek… Nekem is könnyebb lenne mindenkire átkot szórnom, de attól nem lenne több pénz a pénztárcámban.

A pénztárca és a bankszámla a lényeges.

Hogy apukámat idézzem.

És igaza van. Persze amikor megkérdezik, hogy mi a munkád, elég szarul hangzik, hogy konyhai kisegítő, de szégyennek semmiképpen sem mondanám. Főképp, mert konyhai kisegítőként nem kopott úgy fel az állam, mint most, a fantasztikus ingatlanbizniszben.

– Rendben. Ne is legyél mosogatólány. De valamit csak kezdened kéne.

– Menjek egy gyárba, három műszakba dolgozni? Vagy álljak be egy kis butikba eladónak, és öregedjek meg ott? Aztán ötvenévesen meg rájövök, hogy semmit sem ért az életem, és sokkal többre voltam hivatott.

– Amit csak Dubajban lehet megvalósítani…

– Hát itt biztos, hogy nem! – vágja rá.

Nem akarok vele összeveszni, márpedig az álláspontja egyikünknek sem fog változni. Felhozhatnám példának a nővérét, aki ékszerésznek tanult, és ma már extrajól él a kis webshopjából, de arra is legyintve azt mondaná: „Amandának könnyű volt!”

Aki viszi valamire, annak könnyű volt.

Nagyjából ez a séma.

Jó állása van? Ó, neki könnyű volt! Sikeres és ismert? Ó, neki könnyű volt!

Ebben nagyon különbözöm Katától.

– Valami szakmát kéne tanulnod. A gimi csak a nyelvvizsgát adta.

– Milyen szakmát?

– A gimnáziumban azt mondtad, hogy újságíró akarsz lenni. Talán az? Nem muszáj egyetemet…

– Jaj, Vera! – Utálom, amikor így szólít. – Nem akarok már tanulni! Mit nem értesz ezen? Pénzt akarok keresni! Sokat!

Széttárja a kezét, mintha nem tudnám, hogy mennyi az a „sok”.

Mindenki azt akar, de csak az ostoba hiszi el, hogy láblógatva is megy a dolog.

– Figyelj… – Rám emeli a nagy kék szemét. – És Dubajban mégis mit csinálnál?

– Hát… Azt még nem tudom…

Hátradőlök a széken, és elnézek a Duna felé. Megfogadom magamban, hogyha holnap is ugyanilyen szép idő lesz, lejövök ide egyedül, üldögélek majd, és csak bámészkodom.

– Na látod! Azt a „nem tudom”-ot itt is csinálhatod Budapesten.

2. FEJEZET

Az irodához battyogok, a sírás kerülget. Nagyjából az első tíz másodpercben rájöttem, hogy a nő nem akarja megvenni a lakást, mégis végignavigáltam, jópofiztam, és raboltam a saját időmet. Úgy utálom az ilyet. Persze a nagysága szabadidőtöltésként megnéz minden ingatlant, ami kicsit is tetszik neki, de nekem ez a munkám, és ha olyanoknak mutogatok lakásokat, akiknek nincs komoly vásárlószándéka, akkor éhen fogok halni.

Becsukom magam mögött az ajtót és az asztalhoz ülök. Érzem, hogy Dóri, az ingatlaniroda tulajdonosa követ a szemével.

– Semmi? – kérdezi egyszerűen.

Dóri tulajdonképpen egy kedves, csinos ötvenes nő, de azt hiszem, ő is unja a kudarcaimat.

Nyilván, hiszen így ő sem keres rajtam.

Megrázom a fejem, hátrébb tolom a székemet, keresztbe fonom a karomat, és egyenesen a szemébe nézek.

– Előbb-utóbb ki fogsz rúgni.

– Nézd, Veronika! – Feláll, és elindul az asztalomhoz. Megigazítja a rövid, becsavart, feltupírozott, agyonlakkozott szőke haját, miközben megcsillannak az ujjain a gyűrűi. Nagyjából mindegyiken egy. Láthatóan jól él, de ez a világ most neki is nehézkessé teszi a pénzkeresést. – Fizetem utánad a járulékaidat, mivel bejelentettelek. Te könyörögtél, ugyanis nem akartál vállalkozóit kiváltani. Tudom, hogy a havi fixed nagyon kevés, hiszen a jutalék lenne az igazi bevétel, de ez a zéró siker konkrétan már ráfizetés.

– Ezt hogy érted?

– Ha még a járulékaid költségét sem termeled ki, nem foglak tovább alkalmazni, csak vállalkozóként.

– Én tényleg próbálkozom.

– Tudom. És látom is. Szorgalmas vagy… De mi van, ha ez nem neked való munka?

Úgy érti, keressek másik munkát?

Azért robotoltam egy fos munkahelyen, hogy összegyűjtsem a pénzt a képzésre, ő meg közli, hogy tehetségtelen vagyok.

A dühöm ellenére nyugodtan kérdezek:

– Te tudod, mit csinálok rosszul?

– Nem vagy elég rámenős. Te nem vagy olyan nyomulós. Itt, ebben a szakmában annak kell lenni. Érted, drágám?

Nem nagyon. Szerintem a legjobb dumával sem tudom eladni a penészes falakat vagy a harmincéves csempét.

Ráül az asztalom szélére, érzem, ez tulajdonképpen már maga az elbocsátás.

– Meddig kapok időt? – kérdezem halkan.

Kinyújtja a kezét és megsimogatja az arcomat. Szokatlan mozdulat ez tőle, mert amúgy rideg, törtető nőnek tűnik.

Hát persze. Nem véletlenül tart ott, ahol tart.

– Van egy ötletem. Ismerek pár társcéget, ők foglalkoznak külföldi ingatlanokkal. – Fölpattan, átsiet a saját helyére, kihúzza a fiókját, és egy névjegykártyával tér vissza. – Ő az egyik. Hatalmas vállalat. Mit szólnál, ha beajánlanálak?

– De miért ajánlanál be, ha szar vagyok?

– Jaj, ne butáskodj már! Azt azért nem mondtam, hogy szar vagy! A tökéletes nyelvtudásod hatalmas előny lesz.

Az angolt és az oroszt valóban hibátlanul beszélem, de attól még nem fogok ügyesebben ingatlanokat eladni.

Ettől függetlenül felfogom, hogy nagyjából ez az egy esélyem van.

– Tehát akkor jelentkezzem ehhez a céghez… – A névjegykártyára nézek, és ekkor csaknem kiesik a szemem a helyéről.

Dubai luxus

International real estate

A szöveg többi része szinte mellékessé is válik a „Dubai” szó olvasása után.

– Dubaji ingatlanokat árulnak?

– Igen.

Egy pillanatra felrémlik előttem Kata mosolya, de gyorsan félretolom.

– Úgy érted, hogy ehhez ki kell utazni?

– Csak ha akarsz. Természetesen az interjúra itt kerül sor Budapesten, aztán a többit majd megbeszélitek.

– Kivel?

– Hamzával.

Mi? Vagyis ki?

Visszanézek a névjegykártyára, amire rá van írva latin betűkkel: Hamza Al-Khan.

– Úgy érted, egy arabbal?

– Hamza csak félig arab, ne aggódj! – nevet fel.

El tudom képzelni, hogy milyen rémült képet vágok.

– És a másik fele?

Még hangosabban nevet.

– Magyar. Nyugi!

Én teljesen nyugodt vagyok. Csak ugye konkrétan most rúg ki és egyetlen esélyként azt tálalja, hogy egy nemzetközi ingatlanügynökséghez tesz be, ahonnan nagy valószínűséggel szintén kirúgnak majd. Azt már nem kell szépen csinálni, mert az ilyen nagy vállalatok nem finomkodnak.

Ez azért van, mert lehúztam Dubajt… Most büntet az ég.

– De mi van, ha nem vesznek át?

– Jaj, Veronika! A nemzetközi színtér kicsit más. Csinosnak kell lenni. Lenyűgözőnek. Szexinek. És hopp, máris eladtad a kecót. Itthon ez nem megy.

Szexinek? Dubajban?

Na ácsi!

– Csalódást kell okoznom. Nem fogom a fenekemet riszálni gazdag araboknak azért, hogy lakást vegyenek.

Rám néz, a tekintetemmel szinte keresztüldöföm őt.

– Túl sok a szabályod, Verácskám. – Ezt még a Veránál is jobban utálom. – Csak cserkészni kell, nem kell áldozattá válnod. Nincs tehetséged a kereskedelemhez. Amihez van, azt használd ki! Ebben tudok neked segíteni. Kint jóképű fiatalemberek és dekoratív hölgyek az ingatlanügynökök. Ez most a te javadra válhat. Itthon csak a rábeszélőke számít, kint elsősorban a megjelenés.

– Tisztázzunk valamit! Ha fölvesznek, és nekem is megfelel, akkor hol is kell dolgoznom?

– Szívem! Te nem figyeltél eddig? Szerinted a dubaji apartmanokat hol fogod eladni? Ne gondolkodj a válaszon, megsúgom: Dubajban.

3. FEJEZET

Néha rásandítok, de nem merek megszólalni. Így is minden harmadik percben sprintre emeli a futópadot, liheg, zihál, attól félek, infarktust fog kapni. Bár az nem fordulhat elő, mert Kata és én is szuper kondiban vagyunk, a futást meg egyéb kardiót elég jól nyomjuk.

Na de majd, ha meghallja a híreket!

Lejjebb veszem a fokozatot, gyors sétára váltok, aztán egész lassúra. Rám pillant, és bár a gép kiírja az időt, az óráján is ellenőrzi.

– Mi van? Még csak húsz perce futunk.

– Valamit el akarok mesélni!

– Én futhatok közben?

– Dubajról van szó. – Teljesen felém fordítja a fejét. A lábára nézek, mert ha pár centit is félrelép, irtó nagyot fog esni.

Amikor ő is visszavesz a sebességből, és mélyeket sóhajt, folytatom: – Nem függ össze azzal, hogy tegnapelőtt erről dumáltunk.

– Akkor? Hogy jön ide Dubaj?

– Hát… Nem fogod elhinni!

– Édes drága Veronikám! A lényegre térnél? A pulzusom mindjárt lecuppan a zsírégető fázisról, aztán tolhatom vissza a sprintekkel.

– Dóri ki akar rúgni.

Kajánul elvigyorodik, mintha ez egyenlő lenne azzal, hogy fogom a cókmókomat és irány a nagyvilág.

– Te is besokalltál?

– Nem igazán… Ajánlott helyette egy másik munkát. – Egy pillanatra megint rám néz, a vonásai ezt üzenik: „Mondjad már, Veronika, az isten áldjon meg!” – Dubajban.

Pont, mint egy kvízműsorban… Igen, pontosan olyan mozdulattal csap a nagy piros gombra, ami azonnal megállítja a futópadot. Mintha csak a helyes választ akarná rávágni a húszmilliós kérdésre.

– Mi? Hol? És mit? – Lelép a szalagról, majd mellém áll. Nevetséges, csaknem kitör belőlem egy kacaj, de amikor az én gépemet is lestoppolja, és majdnem lefejelem a kapaszkodót, elillan a mulathatnékom. – Ez most mi, Veronika? Hogyhogy munkát ajánlottak ott?

– Még nem biztos, csak…

– Én próbállak rábeszélni, hogy menjünk ketten Dubajba, erre te mondod a magadét, és hallani sem akarsz róla. Konkrétan lefikáztad a tervemet. Aztán meg közlöd, hogy egyébként te mész Dubajba. Dolgozni!

– Állj már le, Kata! Végigmondhatom?

– Hát baromira várom!

* * *

A büfé pultjánál messzebb nem jutottunk. Javasoltam Katának, hogy üljünk be a szaunába, vagy legalább tusoljunk le, de ő hajthatatlan volt. Felült a magasított székre, és úgy kérte ki a fehérjeturmixát, mintha legalább egy pina colada lenne. Ezután rám nézett, én pedig mindent elmondtam neki, ahogy volt.

Néha elfordul, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, de teljesen olyan érzésem van, mintha haragudna rám. Mintha összetörném minden álmát vagy cserben hagynám.

– Ha én elmegyek Dubajba, te is jöhetsz…

– Ó, milyen kedves vagy! És miből fogok ott kint megélni?

– Tegnapelőtt még nem izgattad magad ezen.

– Mert úgy képzeltem el, hogy mindketten a bizonytalanra megyünk. Tudod, egyenlően. Azért nem fogok kimenni, hogy te reggeltől estig dolgozz, én meg gubbasszak.

– Gubbasszál? Úgy érted, munkát keress, nem?

– De nem akarok egyedül munkát keresni!

– Pedig az emberek egyedül keresnek munkát. Attól neked nem rosszabb, hogy nekem már van…

– Jaj, hagyd ezt abba! – Olyan hangosan förmed rám, hogy még a tökéletes gazellatestű pultoslány is abbahagyja egy pillanatra a banán pucolását. – Direkt csináltad!

– Direkt? Mit? Szerinted direkt rúgatom ki magam?

– Azt ne felejtsük el, hogy bár kirúgnak, így jobban jársz…

– Kata! Én még nem kaptam meg ezt a munkát, és ha meg is kapom, egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ki akarok menni Dubajba.

– De miért nem?

– Mert engem nem érdekel Dubaj!

Az eddig piros arca lassan normális színt ölt. Újra meghúzza a turmixát, majd hosszan a szemembe néz.

– Azért, ha kijutsz, segítesz nekem is kimenni?

Tényleg megsajnálom. Annyira, hogy tudom, a döntésemben befolyásolni fog az, hogy kintről Katának is tudnék segíteni.

– Persze… De egyelőre ott tartunk, hogy holnap találkozom azzal az arab fickóval… Szoríts! De legfőképpen azért, hogy tudjon ajánlani olyan melót is, amit innen, Magyarországról végezhetek.

HAMZA

4. FEJEZET

Apám jut eszembe, aki szigorú ember volt. Egy éve halt meg, de volt egy kedvenc mondása: „Az elején mondj nemet, mert később már nem tudsz!” Pontosan ez sejlik most fel, ahogy Dórát hallgatom.

– Tudod, hogy nem szoktam szívességet kérni, de kedvelem ezt a lányt, na… Meg egyébként szorgalmas és okos is, csak valahogy el van átkozva.

Ez a legjobb! Még ki is mondja. Alkalmazzak egy csődtömeget, hogy neki jobb legyen.

– Ez nem túl jó ajánlólevél, Dóra.

– Ugyan már, Hamza! Még jól is elsülhet. Ki tudja, lehet, hogy nálad megtáltosodik.

– Ugye tudod, hogy én nem jótékonysági szervezet vagyok?

Hangosan nevet, szinte látom, ahogy a hosszú körmeivel az agyonlakkozott hajába túr. Dórának ez a mozdulata úgy tűnhet, hogy csak a frizuráját igazgatja, de valójában vakargatja a fejbőrét. Nem tudom, milyen pótcselekvés ez nála, de őszintén szólva, nem is érdekel.

– Hát, drágám, azt aztán tudom. Hamza Al-Khan minden, csak nem jótevő.

– Akkor végképp nem értelek.

– Néha kell jót is tenni, fiacskám! – Behunyom a szemem. Mindig akkor szólít így, ha azt akarja sugallni, hogy ő egy bölcs, sokat tapasztalt ember.

Az egész nyolcéves koromban kezdődött, amikor az apám szeretője lett. Azóta olykor „fiacskám” vagyok.

– Vedd úgy, hogy ez olyasmi.

– Ez nem olyasmi, Dóra!

– A te anyagi helyzetedben ez semmiség. Nem kérek semmit, csak hogy hívd be interjúra. Akkor majd láthatod, hogy milyen kedves lány. Nem ígértem neki fűt-fát. Ha nem oké, akkor elküldheted. Nem muszáj fölvenned. Csak legalább hívd be!

– Hogy a te lelkiismereted tiszta legyen, mi? Hogy elmondhasd, bár elbocsátottad, te megpróbáltál rajta segíteni.

– Tényleg sajnálom őt… Tudod, hogy nem szokott más emberek élete érdekelni, de ő olyan kitartó. Azt sem tudom, hogy jut neki kajára, olyan keveset keres, mert ugye alig ad el valamit. De eszében sincs feladni. Hihetetlen.

Bevallom, ez az a mondat, ami miatt rábólintok.

– Rendben. Holnap délre jöjjön be a harmadik kerületi irodámba. Nem ígérek semmit. Meglátjuk.

Az elején kellett volna nemet mondanom!

– Na, látod! Olyan büszke vagyok rád, amikor így viselkedsz.

– Hagyjuk ezt!

– Jaj, Hamza! Mikor változik már ez meg? Mikor leszel képes fogadni a dicsérő szavakat?

Nem vagyok hozzászokva. Ez van.

– Mennem kell!

– Apád szeretett. Hidd el!

Nagyot nyelek. Ha valaki látna, kívülről úgy tűnhet, hogy elérzékenyülök, de igazából nem. Túl sokat bántott ahhoz az apám, hogy egy „márpedig ő büszke volt rád” mondat levegyen a lábamról. Egyébként tudom, hogy az volt. Nem velem volt baj, hanem vele. Mindenben. Egy egoista, önző, beképzelt ember volt, és ettől mindenki szenvedett. Az anyám is, és Dóra is. Az előbbi bevallotta, és inkább elvált, utóbbi még mindig azt hangoztatja, hogy vele rendes volt az apám. Mindezt úgy, hogy a fülem hallatára átkozta sokszor, és küldte el melegebb éghajlatra. Nem tudom, Dóra miért hiszi azt, hogy ezekre nem emlékszem.

– Persze. Tudom. De most tényleg mennem kell.

– Akkor holnap délre ott lesz a lány. Bártfai Veronika.

– Jól van.

* * *

Pontosan ez az oka annak, hogy nem szeretek beszélgetni Dórával. Az anyámmal való dumálások után sosem kattogok a múlton. Dóra folyton felidézi bennem a régi emlékeket, és újra annak a kissrácnak érzem magam, aki azt sem tudja, hova tartozik. Nemcsak kis koromban volt ez így, hanem később is. Először ez az arab apa, magyar anya okozott nálam problémákat… Sokszor csúfoltak vagy lenéztek, úgy éreztem, kiközösítenek. Otthon is folytatódott ez a harc, mert apám ragaszkodott mindenhez, ami a jordán életéből maradt. Csak arabul volt hajlandó velem beszélni, mindennap a Koránt olvastatta velem, nem ehettem olyan ételeket, amik egy magyar családban átlagosnak mondhatóak. Vele szemben pedig ott volt az anyám, aki folyton azzal jött, hogy márpedig Budapesten élünk, tehát apám ne tegyen úgy, mintha ez nem így lenne. Borzasztó volt. Mindkettejüket ugyanúgy szerettem, ezért duplán fájtak a csatározásaik. Aztán ez a kiegyenlített érzés egy csapásra megszűnt, amikor az apám felpofozta anyámat, engem meg csaknem agyonvert, amikor közbe akartam lépni. Hétéves voltam. Jóformán azt sem tudtam, mi történik, csak annyit, hogy valami nagyon rossz. Ha most visszaemlékszem, már tiszta minden. Apám lebukott, akkoriban ismerte meg Dórát. Anyám jelenetet rendezett, apám meg egy jól irányzott ütéssel próbálta anyámnak elmagyarázni, hogy ki az úr a háznál.

Ő volt.

Ehhez soha nem fért kétség.

Azt hiszem, biztos volt benne, hogy anyám majd megbékél a helyzettel, de nem számolt azzal a ténnyel, amit anyám mindig is hangoztatott: „Ez itt Budapest!” Ezzel azt akarta mondani, hogy ő nem egy jordán feleség, és itt Magyarországon ugyanolyan jogai vannak egy nőnek, mint egy férfinak. Beadta a válókeresetet. Apám ezért újra megverte. Újra és újra. Annyiszor, hogy már nemcsak a szeretetem kopott meg az irányába, hanem feléledt a gyűlöletem is. És még jobban gyűlöltem őt azért, amiért megtanított rá, hogy milyen gyűlölni.

Anya egy szép napon összepakolt, eljött értem az iskolába, és nagyjából két óra alatt kiléptünk apám életéből. Az öregem először dühöngött, de a rendőrség rendreutasította. Végül már inkább csak hozzám ragaszkodott, anyám pedig nem tiltott el tőle. Ezt akkor sajnáltam, mert biztos voltam benne, hogy a jövőben én még megkapom a magamét tőle, de később már nem okozott gondot mindez, mert apám a fizikai erejét többé nem fitogtatta. Annál inkább a verbálisat. Amikor tudott, a földig alázott. Máig nem értem, miért viselkedett így, mert egy sokat tanult, intelligens ember volt. Az orvosi egyetem miatt jött ide, és haláláig fogorvosként praktizált. Érdekes módon sosem kampányolt azért, hogy én is orvos legyek. Elfogadta, hogy Dóra ingatlanirodájában kezdtem dolgozni. Persze számtalanszor hallottam: „nem viszed semmire”, de ekkorra már az egyik fülemen be, a másikon ki.

Így felnőttként, talán a halála után jöttem rá, hogy mi is volt a problémája. Otthon úgy érezte, hogy képes megváltani a világot. Ki akart szakadni. Összeveszett az egész családjával, mert nem támogatták a külföldi tanulmányi terveit. Aztán elvégezte az egyetemet, praktizálni kezdett, megnősült, gyereke lett, de a szíve hazavágyott. Oda, ahova már nem mehetett, hiszen minden gyökerét elvágta. Soha többet nem beszélt sem a testvéreivel, sem a szüleivel. Én semmit sem tudok róluk. Amikor az ember ilyen helyzetben van, akaratlanul is okolni kezd másokat. Ő anyámat és engem okolt, holott emlékszem, anyám számtalanszor kérdezte tőle: „Nem akarsz hazalátogatni a szüleidhez?” Apám gondolkodás nélkül vágta rá mindig: „Nem.” Igen, határozottan feltűnt, hogy sosem gondolkodik el rajta. Nem latolgatott, nem játszott el a gondolattal, hogy mi lenne, ha… Egyszerűen kizárta a szívéből a múltat, és ezzel meg is mérgezte a saját életét és a jövőjét.

5. FEJEZET

Iszonyú fejfájással ébredek. A halántékomat masszírozva nyugtázom, hogy most három napig ez lesz. Néha kivagyok magamtól.

Tisztára, mint valami nyápic nő. Migrén! Édes faszom! Van még férfi rajtam kívül, akinek migrénje szokott lenni?

Erős kávét főzök, amit kapásból két fájdalomcsillapítóval nyelek le. Ez olykor bejön. Vagy már csak bebeszélem magamnak, de mindegy is… A cél, hogy valamennyire csökkenjen ez a fájdalom… Ha el nem is múlik, ne legyen hányingerem és ne szédüljek.

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy itthon maradok, de aztán eszembe jut, hogy Dóra kis kedveltje ma délben jelenik meg interjún.

Szegény csaj! Szar napon talál be.

Nem vagyok túl kedves egy időjárási front közepén, de ezt ő még nem tudhatja.

Hihetetlen… Hogy egy vadidegen miatt kell ma bemennem, amikor a taccsot is mindjárt kidobom.

Na már csak ebből az okból kifolyólag sem veszem fel, az tuti.

Bekapcsolom a tévét, hogy amíg készülődöm, addig meghallgathassam a híreket. Az utolsó percekben csatornát váltok, és azt is meglesem, hogy mi zajlik az Arab-félszigeten. Nagyjából öt ország híreit hallgatom végig, mire a nyakkendőmet is megkötöm.

Döbbenetes, hogy minden itt maradt, amit apám vert belém. Kisfiúként, amikor tévéztem, folyton arab csatornákra kapcsolta, és közölte, hogy azokat is figyeljem, mert én nem csak magyar vagyok, hanem jordán is. És tessék… Itt állok huszonkilenc évesen, és még mindig ez a menetrend…

Azt hiszem, ez már nem fog változni.

Irány az iroda. Délig még elintézek pár dolgot, és ha Allah is úgy akarja, addigra elmúlik a fejfájásom annyira, hogy ne sértsem vérig a kis hölgyet.

* * *

Az órámra nézek. Dél lesz tíz perc múlva. A lift előtt állva felsóhajtok.

Az úton dugóba kerültem, és ezen úgy felcsináltam az agyamat, hogy inkább irányt váltottam és elmentem bevásárolni. Úgyis kifogyott otthon minden… Egyidőben volt bejárónőm, aki bevásárolt, takarított meg főzött, de aztán ezt redukáltam a takarításra. Untam, hogy mindennap listát kellett írnom, mint egy gyereknek, hogy mit vegyen. Ez Dubajban rém egyszerűen működik. A bevándorlók, a kasztrendszerben szocializálódott emberek zsigerből érzik és tudják, miként kell kiszolgálni egy európait. Nem kell kérni vagy javasolni. Egyszerűen csinálja. Ez Magyarországon nem működik, pedig én itt is valahogy úgy képzeltem el, hogy az alkalmazott reggel körbenéz, felméri a terepet, aztán mire hazamegyek, egészséges friss kaja vár, tisztaság, rend, és ha úgy van kedvem, akkor hűtött pezsgő.

Ja! Muszlimként iszom. Ez van.

Szóval a tervem megdőlt, mert bár Anita – a bejárónőm – valóban főzött, de azt hagyjuk is, hogy hogy… Nem nagyon értette meg, hogy nem eszem főzelékeket. És hát ugye lusta volt elmenni a keleti boltokba, ezért jóformán csak csirkét meg marhát ettem. Szeretem a bárányt, a birkát, a nyulat, de ő nem vett, mert még nem főzött ilyesmit. Én meg gyerekként megszoktam. Apám volt, hogy kiskecskével vagy báránnyal tért haza. Elkerített egy kis részt az udvaron, és ha szerencsénk volt, nem szökött meg szegény jószág. Anyám folyton ordibált vele. Volt, hogy azt mondta: „Aseem! Ide több élő állatot nem hozhatsz!” Aseem az apám volt. Aseem Al-Khan. És Aseem Al-Khan csak nevetett és leintette anyámat. Én pedig vele nevettem. Élveztem az állatok jelenlétét… Pont addig, míg egy reggel, pizsamában ki nem néztem az ablakon, és meg nem láttam, hogy apám a hőn szeretett, már-már háziállattá vált kecskénk nyakából folyatja a vért. Borzasztó érzés volt. Anyám odaállt mellém, és csak megsimogatta a fejemet, miközben elfordított az ablaktól. Aznap ebédre kecskehús volt. Nem akartam enni belőle, apám azonban őrjöngött, szinte kényszerített bennünket, hogy együnk a húsból. Estig hánytam. A mai napig beleremeg az egész gyomrom, elszorul a torkom és meghasad a szívem, ha csak rágondolok. Felnőtt férfi vagyok, de az a nap, azt hiszem, óriási traumát, törést jelentett az életemben. Számtalanszor képzeltem el, hogy apám miként csinálta. Mindaddig sosem gondoltam arra, hogy a tányéron tálalt ínycsiklandó falatok valaha élő állatok voltak. Akkor egy életre megtanultam, hogy a kisbárányokra, akiket hazahozott és nevelgetett, rá sem szabad néznem. Nem adtam nekik nevet, nem mentem a közelükbe, és apám bármennyire is erősködött, nem voltam hajlandó etetni sem őket. Inkább vállaltam a pofont, amit az öreg adott. Tudtam, hogy úgyis mindegyik az asztalunkon végzi. Így is nehéz volt…

Szóval egyszer az apám már nem tűrt ellenvetést, szó szerint kicibált a garázsba, ahol szegény pára már ki volt kötve. Követelte, hogy nézzem az áldozatot – ő annak hívta –, és hogy esélyem se legyen elfordulni vagy lehunyni a szememet, a kezembe nyomta a lavórt, amit a csurgó vér alá kellett tartanom.

Nevetésre eszmélek, a gondolataim egy pillanat alatt szertefoszlanak.

Néha fogalmam sincs, mennyi ideig merengek a múlton.

A liftnél már többen állnak, és bizonyára jó páran rám is köszöntek az elmúlt másodpercekben.

Egy fiatal nő is mellénk sorol.

– Jó reggelt!

– Jó napot! – vágom rá.

Dél van!

Úgy látszik, ez másnak nem tűnik fel, mert sorra „jó reggelt”-eznek vissza neki.

Kinyílik az ajtó, és szépen sorban belépünk a felvonóba. Az ajtónál álló fickó, akit látásból ismerek, körbevezeti a tekintetét, a mutatóujját a gombok fölé helyezi, és várja, hogy nyilatkozzunk, ki hányadik emeletre szeretne menni. Mielőtt bárki megszólalna, a fiatal „délben szerinte reggel van” hölgyike hadarja:

– A nyolcadikra, kérem szépen!

Mindnyájunkat meglep, de az egyik idősebb nő kontráz is.

– Azért előtte még megállunk pár emeleten, kedvesem. Például a harmadikon.

– Persze, persze…

Nem tudom nem észrevenni, hogy a füléig pirul. Világosbarna Kleopátra-frizurája van, és ahogy előrébb dől, az arcába hullnak a tincsek, leplezve a zavarát.

A többiek is közlik, hogy hányadikra szeretnének menni, rám utolsóként kerül a sor.

– Kilencedik. Köszi.

Váratlanul szólal meg a fiatal lány:

– Bocsánat, csak nagyon izgulok.

Tőlem jobbra áll, nem akarok odanézni, így fogalmam sincs, kihez beszél. És pár másodperc múlva sem tudom meg, mert csak egy halk hümmögés rá a reakció.

A nyolcadikon kinyílik az ajtó. Bár rohadt sok a hely mellettem, érzem, ahogy a vállával nekem ütközik.

– Ó, bocsi!

Fú! Na az ilyen cukiskodásoktól kapok agyvérzést. „Bocsika, nehari, köszcsi” és társai…!

Egy pillanatra behunyom a szemem, és mire kinyitom, már záródik is az ajtó.

Szétrobban a fejem.

* * *

– Szia, Hamza! – lép elém a titkárnőm.

– Helló!

Eleinte voltak szabályaim, például hogy nem tegeződöm az alkalmazottakkal, de végül beláttam, hogy ezen semmi sem múlik. A tiszteletet enélkül is meg tudom követelni. Ha pedig tegeződünk, ők is sokkal őszintébbek velem.

– Kérsz kávét?

– Bivalyerőset.

– Megint fáj a fejed?

– Ez nem fájdalom, Betti.

– Jó, jó, tudom… Máris csinálom a feketét.

– A nő már itt van?

Megáll a mozdulatban, felém fordul, majd felhúzza a vállát.

– Milyen nő?

Két dolog is idegesít. Az egyik, hogy nincs képben, márpedig biztos, hogy Dóra tájékoztatta őt.

A másik… Na igen, a másik jobban idegesít…

Mi az, hogy nincs itt? Idő van!

– Aki az állásinterjúra jön.

– Á! Akit Dóra ajánlott be? – Na ugye! Tudtam, hogy beszélt vele. – Bártfai Veronika, ugye? – Valami olyasmi… – Még nincs itt. – Ismét felhúzza a vállát, majd továbbmegy. A válla fölött még visszaszól: – Bekísérem, ha megérkezik.

6. FEJEZET

Az irodában vagyok, kihúzom a fiókomat, és vadul kutatok gyógyszer után. Nem szabadna több fájdalomcsillapítót bevennem, de megzavarodom, ha ez így megy tovább.

Húszperces rapid hatóidő! A migrént is elmulasztja… Mindent mond a reklám, csak nem az igazat.

Lehet valahol jelentkezni fájdalomcsillapítókat tesztelni?

Na majd én megmondom, melyik mulasztja el! Azt garantálom, hogy nem hazudós reklám lesz!

Simán megmondanám: ez szar!

És naná hogy nincs gyógyszer!

Belököm a fiókot, besietek a fürdőszobába, megnyitom a hideg vizet és megmosom az arcomat, hátha az segít valamit. Közben az órámra nézek, dél múlt egy perccel.

Bravó, kisasszony! Micsoda pontosság! Állásinterjúra késve érkezni nagy hiba!

Nálam az egyperces késés is vétek ilyen esetben.

Ha én ideértem időben, akkor vajon az miért nem tudott, akinek rohadtul kell ez a meló?

Visszasietek az irodai részbe, leülök az asztalom mögé, és ránézek az e-mailjeimre. Pár másodperccel később kinyílik az ajtó, hallom, ahogy Betti mondja:

– Itt a hölgy az állásinterjúra.

Szándékosan nem nézek föl.

Késett öt percet, úgyhogy most várjon egy kicsit.

Betti nemcsak hogy bejelentette, hanem be is engedte, ugyanis lépteket hallok. Megemelem a fejem, a lány áll velem szemben, akivel közös liftben jöttem. Csak ő ugye egy emelettel lejjebb szállt ki…

Ne már!

– Ó! Ezer bocs! Véletlenül egy emelettel lejjebb szálltam ki. Itt lettem volna időben… Csak eltévedtem.

Közelebb jön, és zsupsz, leül.

– Foglaljon helyet… – morgom.

Ő erre felugrik, mintha parázsra ült volna.

– Jaj, bocsánat! Csak ugye maga ült, és ilyenkor a másik is leülhet…

Elhallgat, és ez rohadt nagy szerencséje.

Most meg olyan bűnbánó fejjel ácsorog itt előttem, mint egy óvodás.

– Leülhet.

– Tényleg?

Istenem…

Szerencsére leül, majd kihúzott háttal akkorákat nyel, mintha egy rommá sült húsdarab akadt volna a torkán.

– Maga Bártfai Veronika?

– Igen. Maga pedig Hamza.

– Hamza Al-Khan. Ez a teljes nevem.

– Dóri csak úgy említette magát, hogy Hamza.

Elmosolyodik.

Miért mosolyog? Semmi sem vicces, és senkinek nincs itt jókedve.

– Az lehet, de a rendes nevem akkor is Hamza Al-Khan.

– Ha maga csak Veronikának fog szólítani, akkor én ugye szólíthatom úgy, hogy Hamza? Bevallom, a második részt nem nagyon tudom megjegyezni.

A „második rész” az a családnevem vajon?

– Nos… Pedig Dubajban nem Kovácsok lesznek, meg Szabók. Nem is Kissek meg Nagyok.

Zavartan megrázza a fejét.

– Tessék?

– Hagyjuk… – Mindketten végigmérjük a másikat, ettől ő egy kicsit mintha zavarba jönne. A zöldes szeme ki van húzva, az ajka pedig visszafogottan van kirúzsozva. Elég természetes hatást kelt… Az öltözete kifogástalan, pont ilyesmit várok el az ingatlanközvetítőimtől. Fehér blúz, fekete szoknya, esetleg egy nem harsány színű kosztümkabát… Ja! Azt hiszem, a ruházatában ki is merült a „megfelelő” jelző. – Tehát munkát keres.

– Nyilván… Ha ez egy állásinterjú… – Elmosolyodik, és bár lehet, hogy ő ezt viccesnek találja, esetleg a feszültséget oldaná, de engem nagyon idegesít.

– Maga mindig ilyen?

– Milyen?

– Közvetlen.

– Baj?

– Hát… – Hogy is fogalmazzak? – Tudja… Egy kicsit majd alázatosabbnak kell lennie.

Na ezzel tuti felhúztam, mert fészkelődni kezd.

– A munkámban vagy a személyiségemben?

– Parancsol?

– Azt mondta, hogy alázatosabbnak kell lennem.

– Tudom, mit mondtam.

– Miben kell alázatosnak lennem? Vagy pontosabban miért? Azért, mert nő vagyok, vagy azért, mert egy kis senki?

Mi van?

– Már megbocsásson… Nem mondtam, hogy maga egy kis senki.

– Rendben. – A térdére helyezi a tenyerét, pont, mint régen az iskolában a tanárnők. – Mit értett azon, hogy legyek alázatos?

– Nem kell ezt túllihegni.

– De, de! Tudni akarom!

Baszki! Ez tuti valami feminista! Nem jöhet Dubajba!

– Nem szeretné magát egy kicsit jobban visszafogni? Csak hogy legyen esélye erre a munkára? Bár már így is elrontotta, amit lehet. Hebrencs, késik, kérdéseket tesz fel, és még számon is kér.

– Nem vagyok hebrencs, csak őszinte. Nem késtem el, pont akkor érkeztem volna, amikor maga, csak véletlenül rossz emeleten szálltam ki. Ha tudni akarja, akkor azért, mert Dóri azt írta az üzenetben, hogy nyolcadik emelet. – Leszarom! – Nyilván kérdéseket teszek fel, hiszen ez egy állásinterjú. Nemcsak magának kell tudnia rólam dolgokat, hanem nekem is magáról. – Te aztán semmit sem fogsz rólam tudni letyi-fetyi! – És egyáltalán nem kértem számon. Mégis melyik része volt a számonkérés? – Uram! Miért nem hallgat el? – Na látja! Nem tudja megmondani!

Hátradőlök és keresztbe teszem a karomat. Ő elhallgat, majd hosszan a szemembe néz.

„Az elején mondj nemet! Később már nem tudsz.”

– Viszlát! – mondom ki hangosan és határozottan.

Felhorkant, feláll, majd mélyen a szemem közé néz.

– Viszontlátásra!

* * *

Oké. Másodpercekig tényleg nem hiszem el, hogy faképnél hagyott. Arra számítottam, hogy majd megint bocsánatot kér, és kicsit meghúzza magát.

Végül is munkát keres, vagy nem?

Amikor Betti benyit, nagyjából akkor térek magamhoz.

– Mi történt? – kérdezi halkan.

– Semmi. Nem volt alkalmas.

– Eléggé feldúlt volt.

– Kit érdekel?

– Szerintem sírt…

Nem tudom, miért, de felröhögök.

– Ki? Ez a nő? Az ki van zárva. Ez nem az a fajta, aki sír.

– Jó, jó… – Megfordul, hallom, ahogy halkan mondja: – Valakinek nagyon rossz napja van.

Gondolom, nekem.

Hát… Nem is tudom… Azt hiszem, ideges vagyok. Ez a Veronika idegesített fel. Nem tudnám megmondani, hogy mivel, de mozog kezem-lábam.

Dóra átküldte a számát a múltkor, ezért pár másodperc alatt kikeresem, és máris hívom.

Miért?

Miért hívod, te barom?

– Igen, tessék!

Kicsit szakadozik, nagy valószínűséggel a liftben áll.

– Hamza Al-Khan.

– Á! Üdvözlöm, Hamza Al-Khan! – Direkt mondja ki a teljes nevem. Meg sem lepődöm. – Miben segíthetek?

– Jöjjön vissza, próbáljuk megbeszélni a dolgot. Rossz napom van.

– Úgy érti, menjek vissza, mert most már egyértelműen meg tudja mondani, hogy miben kell alázatosnak lennem?

– Mi baja?

– Az, hogy tudom, milyen maga! Már ide sem akartam jönni. Mondtam Dórinak, hogy ez rossz ötlet. Ráadásul Kata is egyfolytában Dubajjal jön, úgyhogy kezd az agyamra menni! – Ki a faszom az a Kata? – Azt hiszi, elolvadok attól, hogy ott dolgozzam? Hát képzelje, nem. Én egyáltalán nem döglök Dubajért!

Lerakja.

Jó lenne, ha elhitetném magammal, hogy csak megszakadt, mert kezdek bepöccenni.

Felállok, talán még utolérem, és jól felképelem ezt a hisztipicsát!

Na-na! Ilyesmire nem ragadtatom magam.

Mármint arra, hogy utánamenjek, mert a pofozás az jelen esetben simán menne.

Ki van zárva, hogy utánamegyek!

Még egy esélyt kap.

Azonnal hívom a portát.

– Igen?

– Lacikám, te vagy az?

– Hamza?

– Figyelj! Hamarosan leér egy nő. Fiatal. Itt volt állásinterjún. Elég csinos. Fekete szoknyát és fehér blúzt visel.

– Igen? Pont most száll ki a liftből. Mi van vele?

– Mondd meg neki, hogy azonnal jöjjön vissza a kilencedikre! Sürgős.

– Ennyi?

– Igen, ennyi. Nehogy mondj neki többet, mert akkor tuti nem jön vissza.

– Oké. Értem. Sima ügy.

* * *

Négy perc.

Mi van már?

Megcsörren a mobilom, rögvest fölveszem. A kijelzőn látom, hogy a recepció az.

– Laci?

– Elment. Nem tudtam rá hatni.

– Úgy érted, nem fordult vissza?

– Úgy. Nyílegyenesen viharzott ki, de az illata még most is itt kering.

– Nem mondtál neki mást, csak amire kértelek?

– Igen. De nem hatotta meg, hogy mi lehet az a sürgős dolog.

Elképesztő… Már-már annyira dühít, hogy tetszik.

– Mondott valamit?

– Szó szerint? Ezt: Előbb nyitok saját ingatlanirodát, mint hogy ennek a nőgyalázónak dolgozzam.

És ez az a pillanat, amikor elhatározom, hogy így vagy úgy, de egyszer még találkozom Bártfai Veronikával, és elbeszélgetek vele a nők gyalázásáról.