MILENA PALMINTERI

Mint a keserű narancs

Fordította

Tekulics Judit

A fordítás alapjául szolgáló mű

Milena Palminteri: Come l’arancio amaro

© 2024 Giunti Editore S.p.A./Bompiani, Firenze-Milano

www.giunti.it

www.bompiani.it

Hungarian translation © Tekulics Judit, 2025

© Atheaneum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-577-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztő: Mészáros Blanka

Korrektor: Geszti Anna

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo
alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri
e della Cooperazione Internazionale italiano.

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi
Együttműködési Minisztérium támogatta.

Fiaimnak, Albertónak és Riccardónak,
valamint Antonella Cilentónak,
akik nélkül ez a regény nem születhetett volna meg.

I. RÉSZ

Sarraca, 1960
Gyökértelenül

– Jövök már, jövök! – szalad Cursidda a telefonhoz – Tessék, kérem, ki beszél?

– Én vagyok, Carlotta.

– Szervusz, drágaságom, hogy vagy? Olyan rég hallottunk felőled, bácsikád és én már aggódtunk, bár tudjuk, hogy a hivatalban mindig sok a munka… persze mi is hívhattunk volna. Szóval, mikor jössz? – Cursiddából mint mindig, ömlik a szó, megállítani csupán zù{1} Pippino dörgő hangja képes néhanapján.

A vonal túlsó végén a szokatlan csönd egy pillanatra megakasztja a szóáradatát, de aztán folytatja.

– Mi történt? Nem vagy jól? Történt veled valami? Itt van a bácsikád, adom is tüstént!

Az ügyvéd kikapja kezéből a kagylót, Cursidda pedig odahúzza neki a kényelmes rattanfotelt.

– Carlotta! De hát miért nem jelentkeztél ilyen sokáig? – A bácsi mindig sokat aggodalmaskodott, ám öregségére minden apróság nyugtalanítja. – Csak nem… sírsz?

Egy röpke, elfojtott sóhaj, és Carlotta hangja újra a régi: az agrigentói Közjegyzői Irattár igazgatójaként szól, s e hangnak a beosztottjai egytől egyig sietve engedelmeskednek.

– Nem, nem, dehogy! Csak tudod, a sok papír közt száll a por, az ember orra viszket, a szeme meg folyton könnyezik. Semmi baj, csak azért hívlak, mert kérdezni akarok valamit.

– Hallgatlak!

– A hivatalban találtam egy dokumentumot. Anyámról szól, és engem is érint. – Hangja egy cseppet újra megremeg. – De ezt ne telefonon beszéljük meg.

Az ügyvéd felsóhajt.

– Carlotta, mondd, hát mégis mikor? Csak így, se szó, se beszéd, félbehagyod?

– Csak kis türelmet kérek. Holnap szombat, a déli busszal Sarracába megyek, kettőre már ott is vagyok nálad.

Cursidda, akinek női megérzései még a beszélőkéjénél is jobban működnek, már mindent ért. Csípőre tett kézzel áll a konyhaajtóban, fejét rázva bámul Pippino Calascibetta ügyvédre.

Zù Pippino az előszoba félhomályába mered, lelki szemei előtt lepereg az egész élete. Már tudja, mit akar kérdezni Carlotta; ez életének értelme és keresztje.

A kagyló némán lóg a telefonzsinóron.

Az éjszaka zaklatottan telik, a könnyű álom egykettőre elillan.

Vajon csupán rémálom volt, valamiféle előérzet vagy rossz ómen? Calascibetta ügyvéd még maga sem tudja.

Ágya háborgó tengerré változik, amelyet tonhalraj ver habosra nagy farkcsapásokkal. A lehetetlen menekülést keresve egymásnak esnek, tekeregnek, megsebzik egymást. A tenger vérszínű. Kegyetlen mészárlás vár e kerek nevű{2}, ezüsthátú halakra, merítőháló-labirintus ejti foglyul őket.

Pippino is egy közülük; arca a sajátja, de teste egy csapdában vergődő halé. E fura látomásban újabb zavarba ejtő kép tűnik fel: egyre több és több haltestű arc gyűlik köré, férfiak és nők, hajuk kefefrizurára igazítva vagy kontyba fogva, néhányuk fésületlen, barna, szőke vagy ősz, kis kalapban, nyakukban gyöngysor, bajszuk, szakálluk van. Zù Pippino egytől egyig név szerint ismeri mindet. A halászok szigonyaikkal véletlenszerűen vadásszák le őket. Amikor már úgy tűnik, minden elveszett, és biztos halál várja, az ügyvéd megrázkódik, és hirtelen felébred. Ágyneműje csatakos, liheg, mint egy fújtató, az éjjeli rejtélyes álom talán üzenni akar valamit.

Calascibetta ügyvéd egyik pillanatról a másikra ősöregnek érzi magát, alig bír lelépni a földre, szédül, hullámzik alatta az ágy, látja, amint a könyvespolcok és a papírok a faltól elválva rajokba verődnek és felé repülnek, a ruhásszekrény tükre körhintaként forog, és ő minden körben meglátja saját, gyűrött arcát.

Megint úgy érzi, itt a vég. Visszahanyatlik az ágyra:

– Jaj, Cursidda! Meghalok!

A komorna a korlátba kapaszkodva szalad fel a lépcsőn, futva teszi meg a nappaliból a hálószoba felé vezető pár hiányzó fokot.

– Hisz magát egy medveölővel sem lehetne leteríteni!

Az ügyvéd számára Cursidda örök, igazi őrangyal, akit olykor, amikor az életuntság elhomályosítja elméjét, a feleségének képzel. Az asszony pedig megtestesíti a feleségek összes erényét és bűnét: kémkedik a férfi után, őrködik felette, ha kell, vigasztalja vagy épp leszidja. Olyanok, mint a kutya meg a macska, de nem tudnának egymás nélkül élni.

– Rossz éjszakája volt? Hozom a vérnyomáscsökkentőt, meg egy kis vizet. Kávét nem kap, még csak az kéne! Mit készítsek enni?

– Te szerencsétlen asszony, használd már az eszed! Gyengélkedem, nem látod? Hogy tudsz evésről beszélni, amikor a halálomon vagyok?

– Na hiszen! Előbb temet el maga engem! – Ezzel Cursidda már el is tűnik a lépcsőn.

Pippino mindenhol kapaszkodókat keres, elvégzi reggeli szükségét. Forog a fürdőszoba tükre is; ma reggel nincs borotválkozás.

Amikor Cursidda ismét megjelenik, tálcán hozza a gyógyszereket, a vizet meg a finom árpakását.

Pippino helyet foglal kifakult, kényelmes karosszékében.

– Mi az? Meg sem borotválkozott? – dorgálja az asszony.

– Nem én!

– Pont ma reggel, amikor a kis unokahúgát várjuk?

Pippino lekapja az egyik papucsát, és Cursidda felé hajítja, de ő fürgén, egykettőre a földszinten terem.

– Teringettét, de mérges az úr!

Nem téved. Ahogyan igazat jósolt az éjszakai lidérces álom is. Az ügyvédet nagyon felizgatta unokahúga, Carlotta Cangialosi előző esti telefonhívása.

Zù Pippino keserű szájízzel nyeli le a rendelt pirulát, és káromkodva elindul lefelé.

Cursidda birodalma ez: konyha és egy apró hálószoba. Mialatt tesz-vesz, kever és dagaszt, az asszony be-bepillant a nappaliba vagy a dolgozószobába, figyel az ügyvédre, aki hol az egyikben, hol a másikban időzik a napsugarak járása szerint: télen a meleget keresi, nyáron a hűvöset. Az íróasztalán, a könyvszekrényen, a székeken és a porlepte polcokon iratkupacok tornyosulnak, elég egy fuvallat, és szanaszét repülnek. A mappák, jegyzetek, ítéletek, rendeletek és végzések már olyan mennyiségben halmozódtak fel, hogy egy alkalommal megpróbálta őket beletuszkolni még a konyhai fazekakba is, Cursidda azonban megvédte a birodalmát, és inkább mindet a kandalló tüzére vetette.

Ostoba asszony, hát nem tudja, hogy a papírok a pénznél is értékesebbek?

Calascibetta ügyvéd fáradtságtól és nyugtalanságtól elgyötörten ereszkedik az íróasztala mögött álló karosszékbe. Carlottát várja, aki szeretetből és tisztelete jeléül a bácsikájának szólítja, pedig nem is az unokahúga, ő pedig még annál is jobban szereti, mintha valóban az lenne.

Sarracában, ezen a kis halásztelepülésen, amely Szicília partjai felől kémleli Afrikát, így fejezik ki a szeretetet és a tiszteletet: az emberek között nemegyszer a valódi rokonságnál is jóval erősebb a kötelék.

Carlotta Agrigentóban él, a Közjegyzői Irattár igazgatója. Egyfajta végső menedék ez; a hivatal őrzi az összes okiratot, amikor a közjegyzők már nem töltik be többé a tisztségüket.

Zù Pippino volt az, aki Carlottát Rómába küldte, hogy megpályázza ezt a posztot. Biztos, állami állás, mondogatta a bácsi; szükségmegoldás, gondolta ő. Kiváló eredménnyel szerezte meg jogi diplomáját, abban bízott, hogy ügyvédként helyezkedhet el, az idők azonban akkoriban még nem kedveztek a komoly hivatástudattal rendelkező nőknek.

Hosszú éveken át, amikor zù Pippino ügyvédi irodája annak a palotának a néhány szobájában működött, ahol ő gyerekeskedett, Carlotta periratok, beadványok és mindenféle jogi dokumentumok nehéz, poros levegőjét szívta magába. Szerette nézni a gazdag vagy éppen ágrólszakadt ügyfelek jövés-menését, akik mind úgy tekintettek az ügyvédre, mint aki a jégesőként nyakukba zúdult bajoktól menti meg őket. Zù Pippino túlságosan nagy hírnévnek és tiszteletnek örvendett a kisvárosban ahhoz, hogy Carlottának igazán kedve legyen versenyre kelni vele, pedig a törvény már jóval a születése előtt világosan kimondta, hogy az ügyvédi hivatást nők is teljes joggal gyakorolhatják.

Ennek ellenére Calascibetta ügyvéd sajnálkozva bár, de határozottan lebeszélte Carlottát erről a pályáról. 1947-et írtak, a szicíliai bíróságokon azonban az ügyvédek és a bírák még mindig a Torinói Fellebbviteli Bíróság egyik XIX. századi ítéletét tartották követendőnek, amely az ügyvédnőkről a következőket mondta ki: „Az ügyvédi hivatás csakis férfiak által űzhető, amelybe nők ne keveredjenek bele”. Mire lenne az jó, ha Carlottára az ügyvédeskedés rossz fényt vetne, és az emberek felfuvalkodottnak tartanák?

Mivel a bácsi által felvázolt út igencsak rögös és nehéz volt, Carlotta pedig szeretett volna minél előbb dolgozni, hogy kiszakadjon Sarraca fojtogató légköréből, végül visszakozott.

Ám a férfiakkal szembeni alárendeltség súlyos ítélete alól így sem vonhatta ki magát. Mivel nem kelhetett versenyre velük – nem győzhetett, de nem is veszíthetett –, a legyőzöttség keserűségét sem tapasztalhatta meg soha.

Hogy lánynak születni nem valami nagy szerencse, azt Carlotta már akkor megértette, amikor egy alkalommal apjáról, Carlo Cangialosiról beszélgettek, aki tisztázatlan körülmények között hunyt el, pontosan a gyermeke születése napján.

Carlotta nekiszegezte a kérdést az anyjának, Nardinának, vajon apja örülhetett-e legalább elsőszülött lánya érkezésének. Abban a világban minden a fiúkról szólt, így Carlottának rosszulesett, hogy apja talán csalódott volt, amiért lánya született. Ha kiderül azonban, hogy mégsem így volt, lelke békére lelhet.

Egy nap megpróbált találkozni az apjával, akivel soha egyetlen szót sem válthatott. Az a meggyőződése támadt, hogy ha bemegy a dolgozószobájába, megérinti egykori használati tárgyait, miközben erősen gondol rá, mint amikor Jézustól valami apró kegyelmet kérünk, Carlo egy pillanatra visszatér a holtak birodalmából. Leült hát apja íróasztalához; olybá tűnt, mintha látná őt, barnás arcát, amely a polcon lévő fényképről nézett le rá. Carlotta szélesen visszamosolygott. Apja karba tett kézzel megrázta a fejét, és némán nemet intett, miközben lába sűrű, sötét füstfelhőbe burkolózott. A kislány torkából sikoly tört fel, apját pedig elnyelte a sötétség. Lánya képzelete megőrizte őt az ismeretlenségben, mindig szigorú arccal.

A levegőben azonban tapinthatóan és ijesztően ott maradt apja elégedetlen tekintete, amelybe Carlotta minden bűnét belelátta: hogy lánynak született, hogy megtanult fütyülni, olajbogyómagot messzire köpni, és ami a legsúlyosabb, az udvaron guggolva pisilni minden szégyenérzet nélkül, ahogy a dajkája, Sabedda mutatta neki. Bizonyára igen rosszul sikerült lány lett.

Idővel e szégyenérzetből egyfajta távolságtartás lett, amely megakadályozta, hogy Carlotta közel kerüljön ismeretlen apjához vagy más férfihoz; ám legsúlyosabb terhe az árvasága volt.

Carlotta kérdésére anyja, Nardina arcáról lehervadt a mosoly, megpróbálta elterelni a szót, ám a kislány tekintete válaszért könyörgött. Majd hirtelen ötlettől vezérelve, hogy valahogyan elüsse a dolgot, egy régi szicíliai mondást vágott rá: „Ha kiváló utódokat akarsz, lánnyal kezdj!”

– Ördög és pokol! – így a kicsi lány. – Épp hogy megszülettem, ti máris az újrapróbálkozásról beszéltetek?! Bezzeg, ha fiú lettem volna…

– Mit tudsz te az apádról? – vágott vissza Nardina. – Amióta világ a világ, a család feje a férfi, ő ad és vesz el, ő épít és bont, irányít és parancsol; hiába akarnád megváltoztatni a sorsunkat, veszett fejsze nyele! Apád csak úgy gondolkozott, mint bárki más… Ellenben soha nem ismertem senkit, aki nála jobban tisztelte volna a nőket! Én szerencsésnek mondhattam magam, majd meglátjuk, te mennyire leszel az.

Carlotta a homlokát ráncolta. Ő csak tréfált, ám pehelykönnyű megjegyzését anyja mázsás homokzsákká változtatta. A gyanú, miszerint apja nem örült az ő születésének, állandó, kínzó fájdalomba csapott át, és ettől az egész férfinemhez fűződő kapcsolata zavarossá vált.

Később a kollégái készségesen gondoskodtak róla, hogy folyton érezze, mennyire különbözik a férfiaktól: míg az ő karrierjük nyílegyenesen ívelt felfelé, Carlottáé egy helyben toporgott, nem volt tagja a folyosói klikkeknek, amelyek előléptetések vagy gáncsvetések melegágyai voltak. Hiába háborgott, akihez csak fordult, mindenki azzal vigasztalta, hogy amilyen csinos, úgyis nemsokára mindent otthagy majd a gyerekek és egy férj miatt.

Carlotta azonban szilárdan elhatározta, hogy szépségét sötét és férfias szabású kosztümök alá rejti, hajnaltól napestig csöpp kis irodájába temetkezik, ahová az évszakok friss fuvallata csak elvétve juthat be. Napjai lélekölő papírmunka és vénlányosan merev, szigorú szokások közepette csordogáltak.

Gyakran megesik azonban, hogy az egyhangú és ingerszegény napok minden előjel nélkül sorsfordító életeseményeknek nyitnak utat.

A napot, amikor a bácsikájának telefonál, az irodájában tölti. Két órával a hívás előtt lemegy az irattárba, abba a nyirkos pincehelyiségbe, ahol a régi közjegyzői okiratok felkutatása Anselmo Dioguardi feladata. Az öreg törvényszolga igazi könyvmoly, ám aznap valamely halaszhatatlan, személyes ügyből kifolyólag nincs jelen a munkahelyén.

Ami azt illeti, a másik két hivatalnokban, Concettina Calvarusóban, aki gépírónő és nosztalgikus fasiszta, valamint Marx Liottában, a kommunista könyvelőben sem éppen teng túl a munkakedv. Így hát Carlotta, főnökhöz méltó felelősségtudattal, személyesen fog neki a kérelmező ügyének, aki egy, a századelőn kiadott okiratot keres, amely életbevágó fontosságú lehet ügyének szerencsés kimeneteléhez.

Ha tehetné, Carlotta maga billentené hátsón mindkét hivatalnokát. Mindig pokollá tették számára a munkát, ott tettek neki keresztbe, ahol csak tudtak, ezerkilencszázhatvanban ugyanis ott délen a női főnök természetellenes dolognak számított.

Miután oda-vissza bebolyongja a polcok közötti folyosókat, egy tízkilós kötettel a kezében, diadalittasan elindul felfelé a szeszélyesen kanyargó csigalépcsőn, amely az irattárakból az irodákba vezet.

Egy lépcsőfokban megakadó cipősarok, zuhanás a szakadékba kapaszkodók nélkül, ugrás a semmibe…

– Segítség! Segítség! – Mozdulatlanul hasal a földön, a fájdalomtól csupán egy halk nyögésre képes, de az a két álnok kígyó, aki csak a bukására vár, mégis meghallja őt, és nyomban lesiet a lépcsőn.

– Hol érez fájdalmat? Itt? Vagy inkább itt? – Concettina végigtapogatja a csontjait, megnyomkodja az izmait, törést, véraláfutásokat keres. Egy gyors keresztvetés, és Szent Gerlandhoz intézett fohász zárja a jelenetet.

Mire Marx, aki fentről nézi őket, a párt ateista meggyőződésével vágja rá:

– Na persze, Szent Gerland meg az ő híres barátai! Az a szerencse, doktor Cangialosi, hogy ön olyan sovány, mint egy keszeg!

Kész kínszenvedés elviselni, hogy az embert egy kommunista vegye a karjába, és vigye vissza az irodájába. Carlotta izeg-mozog, megpróbálja visszahúzni felcsúszott szoknyáját, a férfi ujjai szorítják a combját, miközben azt suttogja:

– Mégsem az a kimondott keszegtípus.

Ezért egyszer még nagyon megfizet!

Carlotta fájó kézzel, lehorzsolt karral, égő térddel keresi ki a szóban forgó ügyiratot. Lapozni kezdi az iratköteget, amely a szokásos címet viseli:

A sarracai székhelyű Santaninfa Raimondo közjegyző ezerkilencszázhuszonhat évi ügyiratai

Mondhatná az ügyfélnek, hogy keresse ki maga azt az átkozott aktát! Az iratkötegben a 367-es számot viseli, nem nehéz megtalálni. Aztán eszébe jut a réges-régi papír, a sérülékeny pergamenkötés: nem, mégsem bízhatja másra, nem adhatja másvalaki kezébe, majd ő megcsinálja. Óvatosan lapozni kezdi a vékony papírokat. Figyelmesen olvassa a számozást… 362, 363, 364-es akta. Egyszer csak egy keresztnév és vezetéknév vonzza magára a tekintetét, megpillant egy címet, amely további olvasásra készteti:

Leltárjelentés Carlo Cangialosi báró hagyatékáról.

Elhunyt az ezerkilencszázhuszonnegyedik év december huszonharmadikán, a Girgenti{3} járás Sarraca nevű településen.

Apja ezen a napon halt meg, ugyanakkor, amikor ő megszületett. Carlotta gyomra görcsbe rándul az izgalomtól, szíve majd kiugrik a helyéről, halántékában dobol a vér, úgy tűnik, apja mégis visszatért, hogy felkeresse őt. Azon nyomban elolvassa a felkavaró jelentést, az eddig ismeretlen igazság égeti a szemét. Megáll, próbál megnyugodni. Muszáj megértenie, az igazság oly régre nyúlik vissza, hogy már csak egyetlen ember ismerheti, magyarázhatja meg, bizonyíthatja vagy cáfolhatja, ami itt írva van: Pippino bácsi. A családból nincs már életben senki más, csak ő, a fogadott nagybácsi, az egyetlen férfi, akinek valaha is megengedte, hogy törődjön vele vagy aggódjon miatta.

Délután kettő már jócskán elmúlt, de zù Pippino még mindig várja. Visszaküldte a tésztás zöldséglevest, amelyet Cursidda készített neki, ha csak ránéz, felfordul a gyomra, meg aztán… mit neki az éhség! Orrában minden eddiginél erősebben érzi a tonhalszagot.

Végül hosszan és erősen megszólal az ajtócsengő. Carlotta az!

Egy gyors puszi Cursiddának, aki azonnal tányért nyomna a kezébe:

– Tessék, egyél legalább két kis töltött padlizsánt, szegény gyermek, étlen-szomjan ilyen késő délutánig!

Carlotta megköszöni, de későbbre halasztja az ebédet, és határozott léptekkel elindul a bácsikája felé:

– Nem találok szavakat! Esküszöm, hogy nem találok szavakat! – A hangja ellenséges.

Zù Pippino agya lázasan kattog.

– Mit jelentsen ez? Tegnap még megtörten, könnyek között hívtál, ma pedig már háborúban állunk?

– Tegnap össze voltam zavarodva, ma már az igazságot akarom! – Ezzel a bácsi íróasztalára hajítja Carlo Cangialosi báró hagyatéki leltárjelentésének másolatát.

Pippino bácsi ránéz a dokumentumra, még csak meg sem érinti, nincs szüksége rá, hogy elolvassa, szeretett unokahúgáról úgyis tud mindent. Mindig mellette állt, attól a pillanattól kezdve, hogy Carlotta megérkezett a Cangialosi-palotába mint Carlo báró és Nardina Aricò hőn áhított, egyetlen örököse.

– Mi az? El sem olvasod? Persze, nincs rá szükséged, úgyis tudsz mindent!

– Erről a papirosról nem tudok a világon semmit, de a polgári törvénykönyvet nálad jobban ismerem. A hagyatéki jegyzőkönyv kiállítása kötelező, amennyiben az elhunyt kiskorú gyermeket hagy maga után. A kiskorúakat védeni kell, ugyanis ha az a helyzet állna elő, hogy az elhunyt után maradó adósság nagyobb összegre rúg, mint az örökségben hátrahagyott vagyon, ez az egyetlen fegyver, ami lehetővé teszi az örökös számára, hogy a nagykorúságot elérve lemondhasson az örökségéről.

– Köszönöm az alapos leckét! Elfelejtetted, hogy én is jogszabályokból és törvénykönyvekből diplomáztam? Nos jó, úgy teszek, mintha elhinném, hogy nem tudsz semmit, és elmagyarázom. Santaninfa közjegyző indoklást is fűzött apám hagyatéki jegyzőkönyvéhez. Azt írja, a jegyzőkönyv felvétele nem csupán törvényi kötelességéből fakad, hanem az ügyész kifejezett kérésének tesz eleget általa. Az ügyész elé került ugyanis egy súlyos vádat tartalmazó feljelentés anyám, Nardina Aricò és az ő anyja, vagyis a nagyanyám, Sebastiana, ismertebb nevén Bastiana Aricò ellen! E dokumentum azt állítja, hogy ők ketten csalást követtek el apám kárára, elhitették vele, hogy én a lánya vagyok, ami azonban egyáltalán nem volt igaz!

Nos, sikerült kimondania! Ezzel a benne fortyogó düh egy csapásra könnyekké szelídült, Carlotta már érzi is szájában a sós ízt.

– És ami még rosszabb – folytatja elcsukló hangon –, a feljelentő nem más, mint Rosetta Damelio asszony, Cangialosi özvegye! Felfogod ezt? A másik nagyanyám, akit te jól ismersz, hiszen mindig is a jogi képviselője és vagyonának kezelője voltál! Érted már? Én többé már nem is én vagyok!

Zù Pippino csöndbe burkolódzik, arcára kiül az undor, mintha egy patkányt tettek volna a szájába, aminek szintén tonhalíze van. Odatámolyog, a karosszékéhez, és leül.

– Így, papíron, feketén-fehéren leírva, tragikus történetnek hangzik, de valójában, hidd el aranyom, nem volt az! Szóbeszéd volt csupán, gonosz asszonyi ármánykodás! Apai nagyanyád nemesasszony volt, míg anyai nagyanyád pórnép szülötte, lett is köztük irigység, féltékenykedés! A valóság egy-egy darabkáját sokan ismerjük, a teljes igazságnak azonban csak isten a tudója. Feltéve, ha valóban létezik. Én amondó vagyok, hogy te abban a családban fogantál, ahol mindig is éltél. Hiszel nekem?

Carlotta karba tett kézzel, haragtól karcos hangon, összeszűkült szemmel hörgi:

– Nem! Tudni akarom, hogyan történt! Apám volt-e az apám, az anyám pedig, aki a népek szerint még az ajkát sem rúzsozta soha, nem volt más, mint kurva?

Az utolsó durva szó megáll a levegőben, míg Carlotta ököllel az asztalra csap.

Zù Pippino már oly régóta ül ott, hogy karosszéke mintha hozzánőtt volna a testéhez. Most mégis hátralöki, mérgesen feláll, ugyanolyan dühös, mint Carlotta, tántorogva nekimegy minden saroknak, élnek, földön halomban álló könyveknek, újságoknak. Ellentmondást nem tűrő hangon utasítja az unokahúgát, hogy kövesse.

– Gyerünk, menjünk fel! Nézd meg magad a tükörben!

Carlotta abbahagyja a sírást, és kíváncsian a bácsi nyomába ered.

Az ügyvéd Carlotta vállára támaszkodva botorkál fel a hálószobába vezető lépcsőn. A szekrény elé állítja a húgát:

– Kire hasonlítasz?

Göndör, fekete haj, barna, mézszínű szem, egyenes és dús szemöldöke ártatlan kifejezést kölcsönöz az arcának. Apró, nemes vonású ajka visszafogottan mosolyog. Törékeny testalkatú, de nem sovány, légiesen könnyű anyagú, apró virágmintás ruhája kiemeli gömbölyded idomait. Tüzetesen megvizsgálja magát a tükörben: a Dameliókkal sok hasonlóságot lát, a Cangialosikkal szinte semmit, bár mindkét családból vannak apai felmenői. Anyai ágon az Aricò család tagjaival egyáltalán semmi hasonlóságot nem vél felfedezni, végül kifakad:

– Cseppet sem hasonlítok egyikükhöz sem!

Zù Pippino nagyot sóhajt, kézen fogja Carlottát, és a kitárt ablakhoz vezeti. Ameddig a szem ellát, mindenfelé tenger, a levegőben só és sült szardínia illata terjeng.

A kikötőnegyed a homokos parttól felnyúlik a lankás hegyoldalra. A legrégebbi házakat a tenger nyaldossa, ezekben mindig kitárt ajtóval várják a visszatérő hajósokat. A nagyobb helyigényű, új építésű házak a lejtőn felfelé úgy kapaszkodnak egymásba, mint fehér méhsejtek. Mind zù Pippino háza körül csoportosulnak, amely kecses toronyként tekint le a lakónegyedre.

Az ablakból, mint valami képkeretből, a bácsi sürgető hangon hívja a szomszédokat:

– Nunzia, Saridda, Agatina, Don{4} Liborio, Ciccu mester!

Játszik. Mint kislegény korában, amikor dobszóval csődítette össze az embereket.

Az udvarokban, ajtókban, macskaköveken összesereglik a szomszédság, és a fülüket hegyezve kérdezgetik:

– Mi újság? Mi történt, Don Pippino?

– Látjátok ezt a lánykát? Ő a megboldogult Carlo Cangialosi báró és felesége, Nardina báróné leánya, nemdebár?

Az emberek csodálkozva merednek rá.

– Don Peppì, hisz már évek óta ismerjük őt! Mi van vele?

– Semmi, semmi, csak eljött látogatóba, és meg szerettem volna mutatni nektek, mennyire szeret! Annyira boldog vagyok!

Erre kitör a tapsvihar, és mind azt kiabálják:

– Jól tetted, Carlottácska, jó leány vagy! – Az arcukról azonban lerí, hogy tisztában vannak vele, a bácsi esze már nem úgy forog, mint régen.

Cursidda közben csatlakozik hozzájuk, és sietve becsukja az ablakot.

– Mi az, tán megőrült? Még a tengeren is hallják! Hát persze, hisz még mindig nincs jól. Reggel óta bántja a vérnyomása, az a fránya vérnyomás!

Már jócskán benne járnak a délutánban, amikor a bácsi, az unokahúga és a komorna asztalhoz ülnek. Csendben esznek, Cursidda a morzsás tésztáját dicséri, fokhagyma, olívaolaj, sült zsemlemorzsa… Még a patás ördög is megjuhászodna tőle.

Carlotta mérge látszólag valóban elszállt. Lehetséges, hogy mindez csupán egy csúf családi perpatvarból ered… vagy mégse. A feljelentés azt jelenti, hogy feltételezhetően volt egy valószerű esemény, amely bizonyos következtetések láncolatát indította el. Nem születik csak úgy a semmiből egy apa, aki valójában nem is apa, és egy lány, aki nem az ő gyermeke!

Hirtelen kedve támad visszamenni régi otthonába, a Cangialosi-palotába. Eszébe jut egy játék, egy varázslatos agytorna, amelyet mindig csak azok között a falak között sikerült játszania: megsemmisíteni bizonyos gondolatokat, elnyomni agyának azt a részét, amely ezeket létrehozta. Az üres fej olyan, mint egy tisztaszoba, az ember újra elkezd tőle élni. Reméli, egyszer talán újra sikerülni fog.

Elköszön a bácsitól, beugrik a konyhába, hogy egy öleléssel elbúcsúzzon Cursiddától, de ez elég hosszúra nyúlik:

– Holnap elutazom. Visszamegyek Agrigentóba, hogy további kutatásokat végezzek az irattárban. Majd meglátja a bácsi, egyedül is végére járok ennek a rejtélyes ügynek!

– Feleslegesen kínzod magad, kicsikém. Miért pont vasárnap akarsz visszamenni? Itt már semmi sem sürgős, ne keserítsd magad ezzel!

– Te nem tudsz semmit erről az egészről, ugye, Cursidda?

– Hát persze, hogy nem, halott szeretteim lelki üdvére esküszöm! – tekintete azonban a padlót kutatja.

Zù Pippino fellélegzik, amikor meghallja az ajtó csukódását, ahogy unokahúga elhagyja a házat.

De a béke ideje nem jön el, ekkor ugyanis Cursidda lendül támadásba:

– Miért nem mondta meg neki? Miért titkolózik még mindig? Újabb hazugságok, megint csak elhallgatás? Még ennyi év után is? Pipogya alak maga, azért nem beszél! Igenis gyáva, akinek kizárólag a saját lelki békéje a fontos!

A bácsi még mindig az asztalnál ül, szemét lehunyja, nem válaszol. Visszatér a múlt, szökőár tódul a szeme elé, elönti a jelent és a jövőt, s utána vakítóan tisztának, világosnak, teljesnek tűnik minden.

A szék megnyikordul, amikor feláll, bizonytalan léptekkel elindul, minden lépésnél fogódzót keres, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. Hat lépcsőfokot kell megtennie a szobáig, de tizenhatnak tűnik, míg végre az ágy befogadja megfáradt testét. Elméje azonban ragyogóan tiszta, keményen dolgozik, visszatér a múltba, mit sem törődik a békeüzenetekkel, amelyeket zù Pippino küld feléje. Ezerkilencszázhuszonnégy úgy tűnik fel, mintha egy másik évszázadban lett volna, az évszak azonban ugyanaz. Ugyanolyan meleg van, mint akkor, rekkenő hőségtől gyöngyözik a homlok, izzadság áztatja a ruhákat és a fűzőket, kiszárítja a nyelvet, égeti a hölgyek és urak lábát, akik vele együtt gyalog teszik meg a Girgentiből Sarracába vezető keserves utat.

Sarraca, 1924
Az igaz történet

1.

Ezerkilencszázhuszonnégy júliusának tűző napja alatt Calascibetta ügyvéd, kezében napellenzőként tartott esernyővel, fején utazók által gyakran használt kendővel, így mennydörgött:

– Forduljunk vissza! Én mondom maguknak, forduljunk vissza!

A Girgentiből Sarracába közlekedő rozzant távolsági busz utasainak immár harmadszor kellett leszállniuk, hogy könnyítsenek a jármű terhén. Csüggedten gyalogoltak tovább a kátyús, kisebb-nagyobb gödrökkel tarkított földúton, és Pippino Calascibetta panaszáradatát hallva élénk horkantásokkal helyeseltek.

Az ügyvédnek, aki testalkatára és tekintélyére nézve egyaránt súlyos személyiség, érett, ám még mindig fess férfiú, máig megmaradt a nyolcéves Pippineddu lázító, erőteljes hangja, aki annak idején szíjjal a nyakában, piros-fehér dobverővel a kezében, rendületlenül csépelte bádogdobját az utcán. Most, a kocsi mögött lépésben haladva, mintha temetési menetben vonulna, Calascibetta vádló buzgalommal siratta a halott, autonómiára képtelen Szicíliát, amely a Bourbonok uralma óta szerinte semmit sem fejlődött. Soha nem kellett volna belépnie az Olasz Királyságba, amelybe aztán lassanként mégis úgy beleolvadt, mint kávéba a kockacukor.

– A Bourbonok is csupán tolvajok és vérszívók! Csakúgy, mint a többiek: az angolok, spanyolok, aragóniaiak, franciák! Mind egykutya! – Kezében egy kivégzés során fegyver gyanánt is használható, feltekert Szicíliai Újság fenyegetően meredt a láthatatlan bitorlókra. – Ismerem én ezt az elvetemült fajtát, úgy ám! Ránk telepedtek, zabáltak és egyre csak híztak! – Majd a méltóságteljes, tárgyalótermi póz után az elárult és magára hagyott szicíliai szigetlakó dühével, e szavakkal mennydörgött tovább: – Több pénzt adtunk mi, szicíliaiak a puliszkazabáló piemontiaknak, mint az összes többi állam együttvéve! Na és mire? Nem kevesebbre, mint az Olasz Királyságra! Nos, lássuk meg, mire képes ez a Benito nagyságos úr, aki olasznak ugyan olasz, Szicília ügyeiben azonban teljességgel inkompetens!

A Szicíliát egyértelműen mellőző Mussolini évek óta tartó tehetetlensége nem csupán Calascibetta ügyvéd rögeszméje volt: a tudós, kiművelt fők autonómiát emlegettek, míg a pórnép „Szicília a szicíliaiaké” felkiáltással háborgott. Az utazóközönség taps, ellenvélemények, szivarfüst és köhögőrohamok közepette, jókora porfelhőben botorkált tovább. Hogy könnyebben viselje az utazás fáradalmait, két apáca imádkozni kezdett, a szentolvasót mormolták. A hölgyek szabályos csigákba rendezett fürtjeit kikezdte az izzadság, élénken legyezték magukat, miközben szó nélkül, lassan ballagtak tovább. Egymást támogatva, mint olajcseppek a vízben, görnyedt háttal lépkedtek, a keblük úgy csüngött, mint a nyakukba akasztott erszény.

A férfiak inkább magányosan haladtak, kisebb csoportokba csupán az azonos szakmából vagy egy városnegyedből érkezők verődtek. E két dolog pedig jórészt ugyanaz volt. Sarraca kikötőnegyedében tengerészek, hajójavító mesterek, poliphalászok, halcsapdakészítők, sólepárló munkások nyüzsögtek, mestersége mindnek a tenger volt, amelyet mindennap kifosztottak, csónakjaikat annyira megpakolták halakkal, hogy majd elsüllyedtek. Ám a tenger néhanapján visszavette a jussát, hatalmas hullámok nyelték el áldozataikat. Ha nem lett volna a víz, a termőföld szolgáltatta volna számukra a betevőt: nemesek és polgárok, földművesek, intézők és gazdák mind a földből éltek. Szőlő- és olívaszüret, meg betakarítás idején az utakon csak úgy nyüzsögtek a szekerek és a napszámosok. Sarraca települése körül sárgásbarna foltokkal pettyezett, szikkadt, napégette nagybirtokok nyújtóztak felfelé a San Calogero hegy lejtőin. A tarlón juh- és kecskenyájak legelészték a már learatott búza és zab maradékát, különleges idillt varázsolva a tájra.

Végül egy nagy erőlködéssel leküzdött emelkedő után, amikor az út ismét járhatónak tűnt, a távolsági busz kitárta ajtaját, és beindított motorral immár negyedszer nyelte el a mogorva utasok kicsiny seregét.

Az utazók tovább lubickoltak a panaszáradatban, mindig jóval könnyebbnek tűnt másokon lamentálni, mint a maguk hibáit ostorozni. Mint Szicília megannyi kis településén, a férfiak és nők Sarracában is nagy küzdelmek árán haladtak előre az élet rögös útján, folyton csak hátrafelé tekingettek, „jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok” – mondogatták.

Pippino Calascibetta ügyvéd jóindulattal méregette a mellette ülő fiatalembert, Stefano Dameliót, akit csak kisbárónak hívtak, mivel Rosario Damelio bárónak, a helyi nemesség tiszteletreméltó képviselőjének a fia volt. A legény az utazás kezdete óta mozdulatlanságba dermedt, mély álom ragadta ki az őt körülvevő világból, és még akkor is a buszon maradt, amikor a sofőr harsogva elrendelte a leszállást.

Az ügyvéd nagy kedvet érzett, hogy felébressze az ifjút, megcsiklandozva arisztokratikus orrát bárói címerrel és monogrammal ékesített zsebkendőjével, mely fennhéjázva kandikált ki az öltönyzsebéből, ám végül letett ebbéli szándékáról. Szelíden megveregette a vállát, és amikor Stefano végre kinyitotta a szemét és megrázta sűrű, göndör fürtjeit, gúnyos kis kacajjal így szólt hozzá:

– Szép dolog, mondhatom! A pórnép gyalogszerrel, a báró urak meg kocsin, nemde?

Stefano, a Girgenti Királyi Internátus friss érettségijével a zsebében, épp hazatérőben volt Sarracába, és bár bosszantotta a kéretlen ébresztő, rangjához méltó jólneveltséggel ismerte el szórakozottságát:

– Megbocsásson, ügyvéd úr, csupán a kimerült diák pótolta hosszú ideje elmaradt pihenését!

Az ügyvéd azonban ravaszkodva megjegyezte:

– Ejnye, Don Stefano! Az igazság az, hogy magát fikarcnyit sem érdekli ez az egész! Van, aki sír, és van, aki jóllakik, van, aki úszik az árral, míg másokat elnyel a mélység, elég, ha ön mindig a felszínen marad!

Stefano Damelio elnyomott egy hamiskás mosolyt, és úgy tett, mintha ismét elragadná az álom.

Ekkor azonban már vidám zsivaj zsongott körülötte.

Egy idő után mégis elbóbiskolt, elringatta a mozgó busz, és fülébe visszacsengett a kacér dalocska, amelyet Sabedda, a szép fiatal parasztlány énekelgetett mindig, aki iránt már egy ideje keserű vágy emésztette. Húsvéti szünidő, a San Marco családi birtokon fekvő udvarház, ünnepi előkészületek, meghívás az elhagyatott kaszárnyába… Sabedda engedi, hogy Stefano megcsókolja, először vonakodik, majd hagyja, hogy megfogdossa kemény mellét, meleg combját. Igen, ő is kívánja, felizgul, nemet mond, de mégis vágyik rá, sóhajtása árulója lesz gyönyörének.

Egy pillanat alatt magáévá teszi, mire Sabedda sírva megnyugszik. A nők folyton csak sírnak!

Apró termetű, barna, formás! Stefanót Sabeddának még az emléke is lázba hozta. Tekintete éjfekete, ragyogó szembogara két gombostűfej, keblei hegyesek, mint a fiatal dombok, oldala puha, dereka karcsú. Ám az álombéli élvezetet hirtelen baljós előérzet zavarta meg, amely arra késztette Stefanót, hogy felébredjen, véget vetve a nyugtalanító érzésnek: sötét köpenybe burkolódzott férfi, az apokalipszis félelmetes lovasa vágtatott feléjük!

Ismét Calascibetta ügyvéd ébresztette fel, szavai pattogtak, mint az ágyúgolyók: fasizmus, cenzúra, igen, földet a parasztoknak, nem a földosztásra, és ehhez hasonló politikai szólamok.

Igazság szerint a szicíliaiak szemében, akik a politikát a „tenger túlpartjáról” és az örök alávetettek gyanakvó perspektívájából szemlélték, a fasizmus kezdetben igen kevéssé tűnhetett vonzónak. Az áprilisi választások megnyerése után azonban úgy tűnt, mindenki fel akar szállni a diadalszekérre, és belekapaszkodna azok ruhájába, aki kezdettől fogva értették az új széljárást.

Eközben az élénk csevegéstől hangos autóbusz megérkezett Riberába, amely az úti cél előtti utolsó megállóhely volt, Sarracától mindössze néhány kilométerre. A sofőr, aki igencsak szeretett volna megérkezni a városkába, hiszen jócskán ebédidő volt már, egyre csak sürgette a le- és felszálló utasokat. A kihalt, déli csendbe burkolózott falucska fuldoklott a hőségben, a leanderek porlepte levelei, a kiszáradtan tátongó öntöttvas kis kút, a sarkig kitárt teraszajtók mind-mind levegőhöz akartak jutni.

Leszállt a két apáca is, miközben ajkuk az imádság utolsó szavait mormolta.

Stefano, aki még mindig Sabedda emlékében lubickolt, szemét szorosan összezárta dühében, amikor meglátta, hogy az autóbuszra épp az álmában szereplő leányka apja szállt fel. Igen, ő Bartolo Messina, sötét, éles tekintetű alak, szakálla bozontos, inge, nadrágja a sok rászáradt izzadságtól olyan, mint a kartonpapír. Kezében egy kosár narancsot cipelve lépdelt végig az ülések közti folyosón, szabad helyet keresett. Amikor Stefano és Calascibetta ügyvéd mellé ért, kissé megemelte a kalapját, és tisztelettel köszöntötte a kisbárót. Stefano az ügyvéd háta mögé bújva valami köszönésfélét motyogott, mintha meg sem lepődött volna a váratlan találkozáson épp abban a pillanatban, amikor álmában végre legyőzte lánya, Sabedda tiltakozását, és betöltötte rajta a vágyát.

Az ügyvéd e suta mozdulatok láttán gúnyosan somolyogva így szólt:

– Önt meg mi lelte, báró uram? Csak nem keserű a szőlő?

– Nem ám ügyvéd úr, épp csak szemembe sütött a nap!

– Biz’ inkább a szép lányokért égjen az uraság szeme, mint egy napsugaracska miatt!

Erre mindenki hangos nevetésben tört ki még az autóbusz hátsó traktusában is, amely hagyományosan a hölgyek részlege volt.

Bartolo Messinának azonban, úgy tűnt, nincs kedve a mókázáshoz. Az oda-vissza buszutat tíz lírája bánta, ki tudja, Damelio báróék megtérítik-e neki valaha. Már jó ideje özvegyen, gazdálkodóként élt lányával, Sabeddával a San Marco birtokon álló udvarházban, amely Rosario báró és testvérhúga, Rosetta bárónő tulajdona és családjuk nyári rezidenciája. Mindannyiuk osztályrésze az özvegysors, előbbi Stefano és Silvia alkalmatlan apja, utóbbi pedig az egyke Carlo szórakozott édesanyja volt.

Bartolo minden tőle telhetőt megtett, hogy egyedül is megművelje a tízhektáros birtokot, ám aratás, szőlő- vagy mandulaszüret idején napszámosokat kellett fogadnia, ezért utazott Riberába, és miután megegyezett vagy tíz emberrel, most hazatérőben volt a baráti ajándékként kapott kosárnyi késői naranccsal.

A veszélyesen imbolygó jármű utasainak egy hajtűkanyarban még a lélegzete is elakadt, ám a sofőr, aki oly művészien forgatta a kormányt, mint festő az ecsetet, kiválóan állta a sarat. A kevésbé ügyes Bartolo azonban hirtelen elejtette narancsrakományát, és az érett gyümölcsök egymást kergetve gurultak szanaszét a padlón.

E gyümölcsfutam láttán Calascibetta ügyvédben ismét felébredt a doboló legényke, és izgatottan így kiáltott utastársainak:

– Jesszus Mária! Fogjátok meg, kapjátok el őket, atyafiak! Bartolo koma narancsai ezek! Még meg találnak szökni!

Ugrottak is mind, hogy összekapkodják, ám a gazdához épphogy a fele jutott vissza. Mindenki kihasználta a kínálkozó alkalmat, és a levegőt egykettőre átható citrusillat töltötte meg. Most főleg az asszonyoknak kedvezett a szerencse, mivel egy emelkedőnek hála a gyümölcsök mind a hátsó traktus felé gurultak. E kis ínycsiklandó figyelemelterelésnek köszönhetően egyből megeredt a hölgyek nyelve:

– Fenséges ez a narancs, Bartolo, a báróné birtokáról való?

Bartolo Messina összerezzent, mivel a hangot egyből felismerte: gna{5} Bastiana az, úrnője, Rosetta bárónő anyóstársa. Ez a tudat cseppet sem tette boldoggá. Gyűlölte őket mind egy szálig, az urakat, az egész pereputtyukkal együtt. Csak a vég nélküli robotolás, pénz meg semmi, egykutya mind! Udvariasságból csupán ennyit felelt: a narancsokat a barátaitól kapta ajándékba.

Calascibetta ügyvéd a Szicíliai Újsággal legyezve magát, megjegyezte:

– Kincset érő barátok ezek, Bartolo koma! Aztán jól becsülje ám meg őket!

Ezalatt az autóbusz hátsó részében, ahol az asszonyok ültek, gna Bastiana barokk erkélyhomlokzathoz hasonlatos, terebélyes mellkasára szép, tiszta újságpapírt terített, és felbontott egy narancsot, virágszirmok módjára nyitogatva szét a gerezdeket.

Bastiana Aricòt csak „kurír asszonyságként”{6} ismerték, habos-túrós csemegéktől, Szent Ágota kebleitől és más ínyencségektől roskadozó tálcára emlékeztető, telt, puha testét, fényűző tafotaruhába szorított, vitorla módjára duzzadó csípőjét a vele utazó sarracai asszonyok gyanakvó irigységgel méregették.

Természetes, hogy a mestersége, amellyel Bastiana személye mindenki szemében összeforrt, bizonyos következtetésekre és célozgatásokra adott okot. Ennél is több szóbeszédet indított útjára azonban váratlan szerencséje, amelynek köszönhetően a társadalmi ranglétrán szokatlanul magasra emelkedett: Nardina leánya jogi és ténybeli értelemben is báróné lett, hozzáment ugyanis Donna{7} Rosetta fiához, Carlo Cangialosihoz, aki atyai ágon is bárói címmel büszkélkedhetett.

Gna Bastiana személyes története azonban már e szerencsés házasság előtt is jó ideje pletykák melegágya és gúnyos megjegyzések tárgya volt. Már harmincon is túl hozzáment egy burgiói illetőségű, mesterségére nézve jövendőmondó fiatalemberhez. Mivel a férfi vasvillával a kezében képes volt a föld mélyéből vizet fakasztani, a népek természetfeletti képességet tulajdonítottak neki, ám nagy tisztelet ide vagy oda, szolgálataiért sohasem fizettek. Bastiana hamar belefáradt az álrejtélyekbe, de főként a pénztelenségbe, és kis szatócsboltjának pultja mögé parancsolta a férjét. A jóképű, kedves férfiú az apró kis üzletet felettébb ügyesen vezette, így Bastiana, aki úgy vágyott a pénzre, mint éhező a falat kenyérre, belefogott a „kurírmesterségbe”, azaz keresztül-kasul beutazta Szicília falvait és városait, és mindenféle ügyes-bajos dolgot elintézett a sarracaiaknak. Tudta jól, hogy kényes ügyekben tett szolgálatai módfelett izgatják a helyiek fantáziáját, ő azonban sosem adott a rossznyelvekre, helyette egyre csak kilométereket vetett, és cserébe jó pénzecskét aratott.

– Különösen ízletes narancs ez, gna Bastiana! Kóstolja csak meg!

Maruzza Gulino kezéről egy gerezd lédús vérnarancs élénkpiros leve csöpögött le.

Bastiana nem mondott nemet.

Maruzzát, aki mesterségét tekintve pék volt, az emberek csak „Szezám komaasszonynak” hívták, a fehér tésztában fekete pöttyös, kerek, szezámmagos kenyerek után, amelyek hajnaltól napestig a kemencéjében sültek. A Maruzza pékműhelyébe betérő vendégek pedig bízvást megvitathatták a városkában keringő összes aktuális pletykát.

– Aztán kurírkodik-e még, gna Bastiana? Nem lett-e már elege abból, hogy pörög-forog, mint valami búgócsiga, megy egyik helyről a másikra, hogy az emberek ügyes-bajos dolgaiban eljárjon?

Gna Bastiana galacsinná gyűrte melléről az újságpapírt, megtörölte vele friss, édes narancslétől nedves ajkát, és egyértelmű jelét adta, hogy bizony rossz néven vette Szezám komaasszony bizalmaskodó szavait.

– Komaasszony, a mesterségem valóban kényes, én biza nem holmi tésztát dagasztok! A népek rám bízzák az üzeneteiket, a pénzüket, hogy elintézzem mindazt, amit Sarracában nem lehetséges. Fontos embereket ösmerek ám! Komoly szaktekintélyeket, nemes urakat, előkelő és gazdag személyeket, nem holmiféle halászokat, szatócsokat, meg komornákat!

– Értem én, értem, máskülönben hogy is adhatta volna a lányát Rosetta Damelio báróné asszony fiához?! Carlo kisbáró kiváló parti, úgy biza! De a maga lánya is szép ám… Biztosan a hozománya is az!

A két asszony immár hangosan perlekedett, a szócsatát az első sorban ülők is tisztán hallhatták.

Az ügyvéd, művelt emberhez méltón, csupán magában nevetett, amint elképzelte a Rosetta Damelio báróné és gna Bastiana között lezajló perpatvart, amelynek során pontról pontra megvitatták a házassági szerződés minden részletét, melyet gyermekeik, Carlo és Nardina nevében kötöttek.

– Szezám komaasszony, ha a lányomnak nem adtam volna szép hozományt, akkor is bárki örömmel elvette volna, nekem elhiheti! – folytatta mérgesen Bastiana.

Az ügyvéd oldalba bökte a szomszédját:

– Báró úr, hallja-e, micsoda ádáz csetepatét vív ez a maga rokona!

Stefano, aki igencsak szégyellte magát gna Bastiana, a Damelio család ebül szerzett, újdonsült tagja miatt, jobb híján hozzálátott, hogy feltekerje a nyakkendőjét, amit a nagy meleg miatt kénytelen volt levenni.

Bartolo, aki épp mögötte ült, úgy simogatta a térdén egyensúlyozott füles kosarat, mint valami macskát, miközben egyfolytában irigyelte az asszonyok tengert is kiszárító, csípős nyelvét, mellyel az Úr megáldotta őket.

Ezalatt Szezám komaasszony, akinek cseppet sem volt kedvére gna Bastiana rosszindulatú fröcsögése, hasonlóan maró gúnnyal esett neki a kurírnak.

– Tán jobban tenné, ha mostantól csak az úriasszonyt játszaná, a vak is láthatja, milyen jól megy ez magának! – Majd gonoszkodva hozzáfűzte: – No és a gyermekecskék? Úton van-e már a baba Nardinának?

Gna Bastiana mutatóujjával húzogatni kezdte mutatós aranyláncát, mert hirtelen fojtogatóan szűknek érezte.

– Nem biza – ismerte el –, de alig két éve házasok! Van még idő, ő is fiatalka még, nem több, mint húszéves!

Ám Szezám asszonyság, aki az utolsó tust is be akarta vinni, ünnepélyesen kijelentette:

– Nekünk, asszonyoknak bizony gyorsan röpül az idő! Maga is jól tudja, az asszonyoknak korán kell szülniük, a férfiak bezzeg ráérnek, azok öregen is jók!

Ekkor már az összes utas gurult a nevetéstől, mindenki a mellette ülő oldalát bökdöste.

Az ügyvéd lelki szemeivel látta, hogyan adja majd elő a gna Bastiana és Szezám asszonyság között lejátszódott kis jelenetet az úri kaszinóban, barátai hatalmas derültségére. Ujjaival a térdén dobolva, basszushangon, halkan dúdolni kezdett: „A rágalom… lágy kis szellő, lebbenve szálló…”

Stefano jéggé dermedt a gondolattól, hogy egy nap talán az ő ügyei is ugyanúgy közszájon forognak majd, ahogy most unokafivére, Carlo élete is. Ő! Damelio kisbáró! Ha szabadjára engedte volna a fantáziáját azzal a Sabedda lánykával, még a végén az épp mögötte ülő Bartolo vejeként végezte volna! Családja nemesi vére, végtelen birtokaik és gazdagságuk, a lovak, vadászatok, és ünnepségek… Sutba dobta volna mindezt egy kis parasztlányka miatt, aki cserébe csábításként kemény húsú borostyán testét, izgató vágyát küldte harcba ellene? Nem, és nem! Egyetlen fehérnép sem ér fel a gondtalan élet és a véget nem érő örömök ígéretével! Inkább a halál, de örökségéből kitagadva, közszájon forogva végezni, azt soha!

Ezekben a pillanatokban épp Sabedda miatt aggódott a lány apja, Bartolo is, aki a komaasszonyok szavai hallatán így tűnődött magában: vajon ki veszi el az ő egyetlen leányát? Hozománya nincs, és amilyen zabolátlan természetű, alighanem a nyakán marad. Eközben a kosár alján lévő narancsokat számolgatta: bizony igencsak megfogyatkoztak!

Gna Bastianának ez a beszélgetés már olyan kínszenvedéseket okozott, mintha töviskoszorún ült volna, ezért inkább hatalmas táskájába kotort, és elővett egy gyöngyházberakásos, miniatűr pápaszemet, amelynek látványára még nemes anyóstársát, Rosetta úrasszonyt is elfogta a sárga irigység. Orrára biggyesztette, majd egy postáskisasszony gondosságával válogatni kezdte a táskájában felhalmozott leveleket.

Ekkorra már az egész autóbusz a fent említett témáról sutyorgott: nem várt utódok, negyvenes hölgyek meghökkentő terhessége, koros, ámde kevéssé bölcs apák meglepetésgyermekei.

Miután befejezte a rendrakást a táskájában, hogy elterelje a figyelmét, Bastiana kibámult az ablakon. Az autóbusz lassan haladt, így a kurír asszony megcsodálhatta a nyár dús termékenységét: magas, érett búza, sárgabarack, szilva, őszibarack és mandula, amely szemérmetlenül mutogatta magát már levált, száraz, szétnyílt héjából. Úgy tűnt, minden képes a szaporodása, az ő lányát kivéve.

Az igazat megvallva házasságkötése után néhány évvel egy ideig maga is megszenvedte a gyermektelen feleség állapotát: majdnem mindene megvolt, művészneve és vagyona a helybeliek bizalmas küldöncének kétes hírű mesterségéből származott, férje, Beniamino szép volt és ügyes, jól vezette a szatócsboltot, még a házra is volt gondja A tökéletes boldogsághoz csupán egy gyermek hiányzott, de sehogyan sem akart megérkezni. Az isteni gondviselés eszköze a szicíliai kerékpáros körverseny lett, amely egy langymeleg áprilisi reggelen épp Sarraca településen haladt át. A váratlan defekt egy szép szál venetói legényt arra kényszerített, hogy a városka előtti utolsó kanyarban kiálljon a versenyből. Bastiana, akinek épp arrafelé akadt dolga, nem tudott ellenállni a jóképű atléta égszínkék szemének, no meg kiművelt, kissé selypítő, szép szavának. A férfitól egy bók, a lánytól egy csepp tettetett szégyenkezés jókor, jó helyen, egy sűrű, lombos olajfaliget, és mindezek után az ég ajándékaként megérkezett Nardina. A jó Beniamino azonban nem tért vissza a Nagy Háborúból, így Bastiana és a kis Nardina magára maradt.

Bastiana agyába, amely pattanásig feszült íjra emlékeztetett, ekkor bevillant egy ötlet, a nyíl célba talált. Abbéli igyekezetében, hogy azt az utálatos hárpia anyóstársát és a háta mögött összenevető sarracaiakat elhallgattassa, a kurír asszonyság fejében körvonalazódni kezdett egy terv, melyet minden józan eszű ember kerek perec bűncselekménynek minősített volna.

Egy örökbefogadott kis árva nem oldotta volna meg Nardina helyzetét. Neki fiúra volt szüksége, Isten és az emberek előtt törvényes gyermekre annak rendje s módja szerint terhességgel, szüléssel együtt, hogy még a vejét, Carlo Cangialosi bárót is lóvá tegye, és elhitesse vele, hogy a gyermek minden kétséget kizáróan az övé.

De hogyan történhetne ez meg? Nem úgy megy az, hogy az ember csak körbejárja a szomszédokat, és hipp-hopp, beszerez valakitől egy fiúcskát! Vajon bölcs lenne cinkosokat keresnie? Gna Bastiana agya vadul szőni kezdte a terveket.

Ezalatt a busz megérkezett Sarraca határába.

Stefano kisbáró számára az utazás végtelennek tűnt. A tej, amit reggelire elfogyasztott, sehogyan sem akart tovább a gyomrában maradni.

Pippino Calascibetta ügyvéd ellenben elővett az aktatáskájából egy virágmintás, barna zsírpapírba csomagolt kis csomagot, és miután gondosan az ingnyaka alá tűrt egy vászonkendőt, majszolni kezdte a mortadellás szendvicset.

– Megbocsásson, báró uram, de cukorbeteg vagyok. Sokszor kell ennem, de keveset. Megkínálhatom?

Stefanónak ideje sem maradt válaszolni, kihajolt az ablakon, és szabad utat engedett a reggeli tejnek.

– Isten ments! – felelt udvariasan, és egy sápadt mosoly kíséretében visszaült a helyére. – Nem szeretném, hogy elvegye az étvágyamat.

Bastiana, akit ördögi ötlete kimerített, de egyben fel is csigázott, miközben buzgón törölgette a narancsillatú keblei között lecsorgó izzadságot, a helyén ülve várta, hogy az autóbusz megálljon, de legfőképpen azt, hogy Szezám asszonyság előreinduljon a leszálláshoz.

A pékné az ülések közötti folyosón állva várta, hogy kinyíljon az ajtó, és amint lehetett, leviharzott. Türelmetlenül várta, hogy visszatérhessen a kemencéjéhez, és mindenkinek elhíresztelje az utazás eseményeit.

Stefano Damelio, aki a maga részéről igyekezett mindenáron elkerülni, hogy Bartolóval találkozzon, lassan szedelőzködni kezdett. Miután a gazda egy gyors süvegeléssel üdvözölte őt meg az ügyvédet, és leszállt, Stefano jó nagy távolságot tartva követte.

Az ügyvéd figyelmét semmi sem kerülte el, rögtön meg is jegyezte:

– Nos, mindenki a helyén.

2.

Az autóbuszozás után Bartolónak még öszvérhátra kellett ülnie, így még jó néhány óra utazás állt előtte. Miután magára maradva kissé megnyugodott, elindult, hogy megkeresse hátasát, amely a Kollégiumi templom egyik terméskövének karikájához kötve várt rá. Míg az állat vidáman ügetett, Bartolo gondolatai visszatértek a lányához és a saját életéhez. Tudta, hogy egyiken sem képes jottányit sem változtatni.

Bárcsak Sabedda kissé kezesebb lenne! Talán már rég férjhez ment volna, hisz egy engedelmes, tisztelettudó feleség többet ér, mint bármilyen hozomány! Ő pedig végre nyugodtan faképnél hagyhatná Don Rosario és Donna Rosetta Damelio báróékat, és kereshetne egy aprócska, saját lakhelyet. Egy szerény kis hajlékot zsebkendőnyi földdel, kicsi házacskával, még ha csak akkora lenne is, mint egy gyufásskatulya! Ki tudja, talán még egy jóravaló özvegyasszonyt is kaphatna magának!

A nap még magasan járt, a meleg győzedelmeskedett minden árnyék felett. A kikötőnegyed felett vezető úton a gazdának eszébe jutott egy néhány nappal korábban lefolytatott kellemetlen beszélgetés bizonyos Don Calogero Licatával, aki mesterségére nézve intéző volt. A valóságban azonban annál jóval több: a nemesek és vagyonos polgárok nevében ő felügyelte a földeket, telepeseket, gazdákat, feles bérlőket. Fennhatósága alá tartozott Don Rosario és Donna Rosetta minden birtoka, tehát a San Marco majorság, így maga Bartolo Messina is.

Don Calogero fiatal volt és jóvágású, mindenkivel felettébb szívélyes, legyenek bár ágrólszakadt feles bérlők vagy gazdag birtokosok. Mindenkit igyekezett megvédeni a visszaélésektől, zaklatástól, zsarolástól vagy bosszútól. Hogy efféle csendőri minőségében sok mindent a maga módján intézett, és ebből még hasznot is húzott, az a munkájával járó természetes körülménynek számított, amin senki sem botránkozott meg. Számtalanszor felajánlotta már, hogy rendelkezzék vele, ha bármiben a segítségére lehet, ám Bartolo gondolatban minden alkalommal azt felelte erre, hogy „isten ments!” Jól ismerte ugyanis a férfit: a zavarosban halászott, hegyeket mozgatott meg, folyókat térített el, határokat helyezett át, sorsokat fordított meg. Legendák keringtek róla, hogy valójában mi mindenre képes. Nevének hallatán az emberek összesúgtak, de a világért sem vallották volna be, hogy tudják, mit jelent, ha valaki „maffiózó”.

Ha bárkinek meg kellett volna magyaráznia, mit jelent ez a szó, Sarracában, sőt egész Szicíliában egy lélek sem lett volna rá képes. Nem volt ez sem mesterség, sem sértés, sem pedig jellemhiba. Leginkább talán egy bizonyos magatartásforma, határozott fellépés, olyan emberé, akit valamiféle csodatévő aura leng körül. A szó akkoriban olyan ártatlannak számított, hogy ha valaki bókolni akart egy lánynak, azt mondta rá: „maffiózó”, ezzel dicsérte a szépségét, egyúttal hajlíthatatlan, ellentmondást nem tűrő természetét.

Bartolót, aki két tűz közé került, egyik oldalról Donna Rosetta rosszindulata, másik oldalról Rosario Damelio báró arroganciája kínozta, mindezek tetejébe még saját, földbirtokosi ambíciói is emésztették. Egy többihez hasonló, reménytelen napon, amikor a báró vadállatnak titulálta, és szavait rúgásokkal is tetézte, elhatározta, hogy elfogadja Don Calogero több ízben felajánlott segítségét. Annak ellenére döntött így, hogy jól tudta, ha valaki ezt az utat választja, egyszer nagy árat kell érte fizetnie.

Az intéző soha nem hagyott kihasználatlanul egyetlen lehetőséget sem, hiszen mások elkeseredettsége mindig az ő malmára hajtotta a vizet. Elhívta hát Bartolót a Rakodómunkások Barlangjához, a kikötőnegyedbe, ahol minden sötétedéskor rendelkezésére állt azoknak, akiknek a szolgálataira volt szükségük. Ez alkalommal Bartolo is elment.

Lenn a tengerparton a sószínű, apró, hófehér házak egymás hegyén-hátán kapaszkodtak, a falakra kiakasztott, száradó halászhálók meg mint nagy, fekete pókok nyújtóztak. A holdtalan, csendes éjszakában, a térről a kikötőbe vezető lesuvickolt, nedves lépcsőfokokon visszhangzó ritmusos patadobogás eltompította Bartolo gondolatait. Az öszvér imbolyogva haladt a csúszós úton, gazdája szorongása, amelyet a találkozó miatt érzett, rá is átragadt.

Lejjebb, az ösvényen, mindenféle szétdobált holmi közt, egyszer csak feltűnt a barlangrendszerhez vezető kapu. A régmúltban ókori temetkezési helyek, majd a mórok idején gabonaraktárak voltak ott, ám miután az idegenek és a hódítók elmentek, és elhagyták a barlangokat, teljesen megfeledkeztek róluk. A hely titkos ügyletek és rosszban sántikáló személyek kiváló menedéke volt. A közelben lakók tudtak a létezésükről, a rendeltetésük is közismert volt, ám ha egy idegen kért útbaigazítást feléjük, az emberek kezüket széttárva, tudatlanságot mímelve mondogatták: „Teringettét! Higgye el, a leghalványabb sejtelmem sincs róla!”

A bejáratnál egy suhanc állt, hatalmas, sötét tömeg, mint a szentjánoskenyérfa: Don Calogero bűnöző cimborája. Bartolo meggyújtott egy gyufát, és leereszkedett az egyik, a használattól és az évek sokaságától simára koptatott kőfalú járatba, amely a föld alá vezetett. A mélyben a barlangok kupolaformában kiszélesedtek.

A gazdának inába szállt a bátorsága, amikor meglátta, hogy mások is vannak ott, aztán kisvártatva összeszedte magát, és mégiscsak kivárta a sorát. Egyre csak meresztgette a szemét a félhomályban, és hegyezte a fülét, hogy megtudja, vajon a többi várakozó is olyan ágrólszakadt, szerencsétlen ördög-e, mint jómaga.

A meghallgatásra várakozó férfiak és nők közül bizony kevesen tudták, vajon milyen árat kér majd az intéző a hőn áhított kegyért cserébe, mert a legtöbben úgy hagyták el a barlangot, hogy ekkor még semmiféle ellenszolgáltatást nem kértek tőlük. A maffia bevett módszere szerint emberük nyájasan és segítőkészen felajánlotta olyan problémák megoldását, amelyek a kérelmező számára más módon, főleg törvényes úton, megoldhatatlannak tűntek. Aztán ellentételezésként biankó csekket kértek: „engedelmességnek” hívták, határozatlan időre szólt, és aláírás sem szükségeltetett hozzá.

A kedvezményezetteket folyamatosan szemmel tartották, megfigyelték minden tevékenységüket, nyereségeiket, veszteségeiket, barátaikat és ellenségeiket, közeli s távoli rokonaikat, szeretett és gyűlölt családtagjaikat. A megfelelő pillanatban belőlük lettek azok a hasznos és igencsak meggyőző érvek, amelyekkel a csökönyös, ellenszegülő alattvalókat visszaterelték az igába.

Egy asztal és két szék. A barlangokban tartott megbeszélések rövidek voltak, a beszélő hangját egyáltalán nem lehetett hallani, annyira közel volt egymáshoz a kérelmező szája és a kérést hallgató fül. Don Calogero olyannak tűnt, mint valami gyóntatószékben feloldozást kínáló pap.

Amikor rá került a sor, a gazda tisztelete jeléül megfogta Don Calogero kezét, és úgy tett, mintha kezet csókolna neki.

A maffiózó rá sem emelte tekintetét, csak hagyta, hogy üdvözölje. Kíváncsi volt, Bartolo vajon miért kérte a titkos találkát, az első lépést azonban nem neki kellett megtennie.

A kérelmező a kezében forgatta télen-nyáron fején hordott kalapját, és csak nem tudta elszánni magát a szólásra.

Az intéző ekkor a lánya, Sabedda felől érdeklődött.

– Hogy van a kicsike? Már biztosan kész hölgy lett! Mintha csak tegnap lett volna, hogy az anyja elhalálozott. Máig emlékszem, ahogy hazavitte magával San Marcóba!

A gazda arcára kiült a meglepetés. E váratlan, és furcsa udvariaskodás hallatán teljesen összezavarodott fejjel úgy határozott, legjobb, ha rögvest kiböki, mi hozta ide, annál előbb szabadul, és térhet vissza az otthonába. Már ezerszer megbánta, hogy eljött, a barlang sötétjében vele szemben ülő férfi álnoknak és titokzatosnak tűnt, ő pedig csupán egy szerencsétlen ördög, akit igencsak meggyötört az élet, és reménye sincs arra, hogy ez valaha megváltozik.

– A lányom nagyon is jól van! – Szünetet tartott, majd mintha vállon veregette volna a bátorság, egy szuszra elhadarta: – Don Calogero, ha méltóztatna nekem segíteni, hogy találjak egy kicsiny házacskát egy kis földecskével, én öregkoromra ott jól meglennék, oly sokévnyi gyötrelem után…

– Aztán férjet találtál-e már?

– Kinek?

– Hogyhogy kinek, hát a lyányodnak! Miért, ki másról beszélünk?

– Áh! Fiatalka ő még ehhez.

– No és pénzed van-e?

– Hogy férjhez adjam?

– Ejnye, Bartolo, szedd már össze magad! Hát a házra meg a földre! – Don Calogero türelmét vesztve felemelte a hangját, a kíváncsi hallgatóság tagjai között pedig sugdolózás támadt.

– Nincs nekem pénzem, de uraságod majd megoldja…. Biztosan tud segíteni, ha akar… –Bartolónak ekkor már a kezében tartott kalapja is izzadt.

– Úgy ám, hát mi vagyok én, a szicíliai bank vagy maga a gondviselő úristen?!

– Nem, dehogy! Nincs mit tenni, tudom én azt jól. De én magának még sohasem okoztam csalódást! Bármit kérne is tőlem… Tán még a lyányomról is képes lennék megfeledkezni, de uraságodról soha!

– Hogy jön most ide a maga lánya?

– Sehogyan se, csak úgy mondtam… egy családtagot.

– Hát annyira akarja azt a házat meg a földet?

– De még mennyire! A magam ura akarok lenni. – Ez volt az a két mondat, amit Bartolo ki tudott nyögni anélkül, hogy a hangja elárulta volna félelmét. Olyan hangosnak hallotta a barlangban visszhangzó szívdobogását, mint keresztúti körmeneten az ünnepi dobokat.

Don Calogero úgy engedte útjára, hogy semmit sem ígért, és arcizma sem rándult.

Bartolo pedig még sötétebb lélekkel távozott, mint ahogyan érkezett, hisz aláírt egy szerződést, amelyen egyetlen betű nem sok, annyi sem szerepelt.

Elhaladt a többi kérelmező mellett, akik megrémülve Don Calogero dühös hangjától, azt suttogták:

– Ó, te szegény szerencsétlen!

Aggódott amiatt, hogy ennyire kitárulkozott a maffiózó előtt, és teljesen védtelenül, fegyvertelenül kínálkozott fel neki. Úgy érezte, egykettőre besorozzák majd a bűnözőseregbe.

Az a fajta búcsú nélküli katonai szolgálat volt ez, amelyben a maffia „kedvezményezettjeit” arra kötelezték, hogy aktív vagy támogató szerepet vállaljanak mindenféle bűncselekményekben. Felmentést kapni nem lehetett, az viszont gyakran megesett, hogy valakit „félretettek”. Szinte mindig a csupasz földbe.

Most, amikor hazafelé tartott az öszvér hátán a déli nap forróságában, a hosszú buszúttól kimerülten, elkeseredetten és megbánással telve a felidézett találkozás után, egyesével húzogatta ki szívéből a beszélgetés tüskéit.

Don Calogero érdeklődése a lánya iránt újfent aggodalommal töltötte el. Hiszen még csak egy taknyos gyerek! Vajon miért érdekelhette a maffiózót egy ilyen fogás? Sehogyan sem bírt rájönni, csupán azt tudta, hogy annak az embernek egy szó sem hagyja el a száját anélkül, hogy alaposan meg ne fontolná. Fülében apró kövekként gurulva kergették egymást a szavak: „Hogy van a kicsike? Már kész ifjú hölgy…”.

Angioletta is annyi idős volt, mint most Sabedda, amikor ő… És mialatt visszaemlékezett, ugyanazzal a lendülettel már fel is mentette magát. Igaz ugyan, hogy Angiolettát erőszakkal szerezte meg, de azután neki is tetszett a dolog, ez bizonyos! Meg sem mozdult, hagyta, hogy azt tegye vele, amit csak akar! A fejét félrefordította, hogy ne lássa őt, a szemét összeszorította, hogy visszatartsa a könnyeit, mert az asszonyok mindig azt hiszik, valami bűnt követnek el. De ő isten bizony úriemberként viselkedett, még feleségül is vette!

Don Calogero ezzel szemben egy maffiózó, mi lesz, ha megszerzi magának a lányát, majd eltaszítja magától? És ha neki adná cserébe a házat meg a földecskét? Csak gondolkodott és gondolkodott, de mivel nem ehhez volt szokva, no és az utazás meg a fáradtság miatt, hamar belefájdult a feje.

Az öszvér kötőfékét díszítő kis csengőcskék hangja hirtelen egy képet idézett fel benne kamasz lányáról, amint a befolyásos Don Calogeróval táncol. Elhessegette egyszer, kétszer, ötször, de az egyre csak visszatért, egyre mélyebbre fészkelte magát az agyába. Hogy házasság lesz-e belőle, együttélés, vagy csupán egyéjszakás kaland, egyre megy, őt még nagy szerencse is érheti ezért!

Miközben az agya százszor is megtelt, majd kiürült, mint kútban a veder, megérkezett San Marcóba, és miután áthaladt a birtok kapuján, elindult a kis úton, amely csupán puskalövésnyi idő alatt Damelióék udvarházához vezetett.

A nap már lenyugodott, amikor megpillantotta Sabeddát, aki kihasználta az utolsó fénysugarakat, és a kapu előtt üldögélve varrogatott. Bartolónak eszébe jutott, amikor anyósa, Maridda halálát követően hazahozta a lányát. Édesanyja halála után a kicsi a nagyanyjánál nevelkedett, de azután az öregasszony is cserbenhagyta, itthagyta ezt a világot, és benne Sabeddát, aki ekkor még hétéves sem volt.

A temetésen az aprócska kisleány, tiszta feketébe öltöztetve, úgy festett, mint egy kis legyecske. Két copfja a vállát verdeste fehér, keményített masnikkal, pont, mint két apró szárnyacska. Fekete szalagot vásárolni már nem volt idő, hisz előző nap történt, hogy a nagymama összeesett, mint egy rongybaba, mialatt a Szent Antalt meg a kisbárányt védő üvegbúrát tisztogatta.

Amikor a menet a temetőhöz ért, parasztasszonyok és gazdák siratták a halottat, de leginkább a kisunokát sajnálták.

– Ki veszi most magához ezt a szegény kis árvát?

– Hát az apja! Hazaviszi, hisz nagyobbacska már, tán segíteni is tud neki.

– Szerencsétlen kicsike! Előbb az anyja, most meg a nagyanyja… Requiem aeternam…

– Requiescant in pace…

– Amen…

A temetés után Bartolo kézen fogta a kislányt, aki azonban elhúzta a kezét, és előresietett. Csöndben, egymástól jókora távolságot tartva tették meg a hazavezető utat.

Apa és lánya közt sohasem volt béke. De hát mit értett Bartolo a nőkhöz? És mit kellett ezen érteni? Az asszonyok gyermeket szülnek, amihez szükségük van férfiemberre.

Bartolo már számtalanszor feltette magának ezt a kérdést. Feleségével, Angiolettával mintha két külön bolygóról származtak volna. Az asszonyka örökké elgyötört arccal járkált, mindig a kicsivel a karján, akihez Bartolo hozzá sem érhetett. Aztán egyszer csak, egyik napról a másikra, mintha megfeledkezett volna Sabeddáról, hagyta, hadd sírjon egész nap, elfelejtette megetetni, megmosdatni, amikor pedig Bartolo este holtfáradtan hazaért, a feleségét összekuporodva találta az egyik sarokban. Néhanapján, amikor már végképp elvesztette a türelmét, alaposan elnáspángolta, mert úgy érezte, kijár már az asszonynak a verés. Egy nap Angioletta ágynak esett, fel sem kelt többé, nem is evett. Nem csoda, hogy a végén meghalt!

Micsoda nyomorúságos élet! A nők csak szerencsétlenséget hoznak! Anyósa egyszer csak összeesett, mint egy krumpliszsák, kis felesége meg, szegényke, egyszerűen elsorvadt mellette, most pedig még ez a leánygyermek is! Ha legalább fiú lenne, Bartolónak tán csak az egyik szeme sírna… Bárcsak adódna Sabeddának egy házasság, egy férfiember, aki magával vinné…

Amint végre hazaért, a feje zúgott a sok gondolattól meg a fáradtságtól. Másra sem vágyott, csak egy kis harapnivalóra, meg egy pohár borra, amely álomtalan álomba repíti.

3.

Amikor megpillantotta az öszvért, amint Bartolóval a hátán fáradt léptekkel közeledett, Sabedda gyorsan fogta a székét, és visszasietett a majorság belső udvarára. Amikor áthaladtak a kapun, már nyitotta is a ház ajtaját.

Az erődítményhez hasonlatos, zárt, négyszögletes alaprajzú major szíve a belső udvar volt, amelyet arab módra tojás formájú, kerek, csiszolt kövekkel burkoltak. Körben disznók, tyúkok, széna, olaj, szőlő és kenyér illata idézte a jellegzetes környezetet, amelyben laktak.

Az uradalmi házhoz két széles, kanyargós lépcsősor vezetett. A villa méreteiben impozáns, ám stílusában vidékies és dísztelen volt. Az összképet csupán néhány itt-ott elhelyezett váza, kőkorsó, valamint a fején növényekkel teli kerámia virágtartóval egyensúlyozó mór szobor vidámította kissé. Az emelet teljes hosszában szobák, erkélyek, ablakok őrizték az uradalom minden szegletét, a majorság minden sarkát.

A mélyben csörgedező forrás vizét a belső udvar közepén nagy, szögletes kávájú kút gyűjtötte össze, és oltotta az emberek, állatok szomját.

Bartolo és Sabedda két apró szobában lakott, amelyek szintén a belső udvarra néztek, és más fényforrásuk nem volt, mint a bejárati ajtó. Damelio báróék parasztháznak hívták, de valójában nem volt több, mint egy nyomorúságos börtön.

A báró családja hatalmas birtokokkal rendelkezett: ott volt nekik Chiana, Verdura vagy a Pirrera masseria{8}, de a szívük csücske mindig is San Marco volt. Előtte szőlőültetvény és mandulaliget, zöldségeskert és gyümölcsös terült el, majd a földek hirtelen bokros hegynyúlványba torkolltak, amely leért egészen a tengerig, a hófehér, finom homokos partszakaszig.

Apa és lánya az év nagy részében magukban laktak itt, néhanapján ellátogattak hozzájuk a közeli majorságok lakói, vagy Don Calogero, az intéző, aki ugyanolyan szilaj volt, mint a lova, és úgy viharzott be minden alkalommal a belső udvarba, hogy halálra rémítette a tyúkokat, kutyákat. Sabeddának a magány megélesítette az érzékeit, így már akkor felismerte a patkódobogást, amikor az intéző még a földúton járt. Ilyenkor figyelmeztette az apját, aki azzal ütötte el az időt, hogy cirokkosarakat font, ám ekkor gyorsan elbújt az istállóba, hogy ne kelljen a férfival találkoznia. Sabeddának minden alkalommal azt súgta az ösztöne, hogy bősz vadmacskaként ugorjon rá az intézőre, és jól karmolja össze. Mivel azonban a saját és az apja élete is Don Calogero kezében volt, félelme mindig felülkerekedett, és legyőzte zsigeri dühét.

Nem a férfit gyűlölte ő, hisz szót is alig váltottak, jó reggelt, jó napot, e néhány mondat aligha indokolhatta az évek során egyre növekvő indulatát. Sőt, őt inkább vonzónak találta, volt idő, amikor nem is volt hajlandó hinni az intéző kétes hatalmáról szóló szóbeszédeknek.

Bartolo most leszállt a nyeregből, és míg a nagy kapu zárjaival és a lakattal foglalatoskodott, az öszvér elindult az itatóhoz, és kiitta belőle az összes vizet, amit benne talált. Bartolo leszerszámozta, bevezette az istállóba, és a ház felé vette az útját.

Apa és lánya egymás számára mindig is idegenek maradtak. Semmiféle udvariaskodásnak nem volt helye közöttük. Minden gesztus, minden cselekedet a másiknak járó szolgálat volt csupán, soha nem figyeltek szívből a másikra. Mély érzelmek nem vertek gyökeret a lelkükben, mert megfojtotta őket a túlélésért folytatott elkeseredett küzdelem.

Sabedda felcsavarta a lámpást, amely az apját váró szerény vacsorához megterített asztalon állt. A fény leginkább a lány arcát világította meg: hegyes álla éles kontrasztot képezett a mindig szorosan összezárt, telt ajkakkal, hatalmas, csillogó szeme egyből magára vonzotta a tekintetet. Határozott, szigorú arca falakat emelt, ám törékeny, vonzó teste egyből le is rombolta azokat.

Sabedda elővett az almáriumból egy kerek cipót, a melléhez szorította, a kötényéből kivett konyhakéssel kanyarított egy szeletet az apjának, és az asztalra tette.

Bartolo csöndben evett, közben lopva figyelte a lányát, majd hirtelen lesütötte a szemét, hogy elkerülje Sabedda tekintetét, aki karba font kézzel, a falnak támaszkodva várta, hogy leszedhesse az asztalt. Titokban az apját méregette.

Bartolónak ismét eszébe jutott Don Calogero, és ekkor más szemmel kezdte látni a lányt.

Ő azonban apja rosszalló tekintetét bűne felfedezésének vélte, és a köténye alatt egyre igyekezett leszorítani a hasát, amely épp hogy elkezdett domborodni.

Sabedda készségesen elismerte, hogy a kialakult helyzetben ő is bűnrészes. Már nem emlékezett pontosan, hogy Stefano mikor kezdett tetszeni neki, bizonyára már kicsi korukban. Kevesebb mint két év volt köztük, és nem akadt olyan nyár, mely ne látta volna őket együtt. Sabeddának most is fülébe csengett a fiú nevetése, kacagásuk röpke hangjai egymást kergetve törtek fel, lelki szemei előtt megjelent Stefano mindig rendezett fizimiskája, amely a paraszti környezetben néha igencsak nevetségesnek tűnt. Sabedda mindig ugratta, és ha együtt játszottak, folyton megpróbálta összepiszkolni a fiút. Ő azonban még játék közben is megőrizte irigylésre méltó, patyolattiszta külsejét.

Az évek során Stefano férfias, erős maradt a játékban, és mindannyiszor félreállította őt, amikor vendégségbe jött hozzá egyik iskolatársa, bizonyos Arturo Imbornone, akinek apja szódagyártásból gazdagodott meg. Amikor a fiúk együtt játszottak, Sabedda mindig kerülte őket, mivel igencsak idegesítette állandó, tenyerükbe fojtott nevetgélésük.

Az előző évben Arturo kezdett bántóan viselkedni vele, kicsi, mandula alakú melle miatt „mandulakisasszonynak” csúfolta. Egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy megfogdossa, vagy hogy véletlen balesetet színlelve valahogy épp ráessen. Stefano ilyenkor csak nevetett, de amikor egy alkalommal Arturo teljesen fékevesztetten, erővel szájon csókolta a lányt, először jól belerúgott, majd behúzott neki egyet, és megparancsolta, hogy hagyja békén Sabeddát. Ezzel elárulta magát: féltékeny volt!

Stefano sosem mutatta ki valódi érzelmeit, büszkeségből közömbösnek mutatta magát, és folyton alakoskodott. Arturo azonban azzal, hogy megpróbálta elvenni tőle, ami az övé, átlépett egy határt. Sabedda ugyanis Stefano tulajdona volt, mint a föld, a majorság, a fák, a gyümölcsök vagy az állatok.

A jelenetet követő zavarodottságban Stefano és Sabedda úgy néztek egymásra, mintha abban a pillanatban találkoztak volna először, és a naiv leányka szerelemnek vélte azt, ami csupán Stefano földesúri előjogának követelése volt.

Arturo visszament Sarracába, a nyár a végéhez közeledett. Stefano hallgatag lett, tudta, hogy nemsokára visszatér Girgentibe, a kollégiumba, hogy befejezze gimnáziumi tanulmányait. Sabedda gyakran rajtakapta, hogy ugyanazzal a szúrós tekintettel néz rá, mint annak idején Arturo. Ő ezt szerelmes üzenetnek vélte.

E bágyadt napokat követő télen Sabedda úgy őrizte szívében Stefano utolsó pillantásait, mint tyúkanyó a tojásait, és nagyon ügyelt rá, hogy egyetlen szavát se feledje, melyeket szerelmi vallomásnak hitt.

Amikor elérkezett a húsvét, Don Rosario és Donna Rosetta családja meglepetésszerűen visszatért, hogy ott töltse az ünnepnapokat.

A tavasz, amely épp kiszabadult az utolsó téli napok börtönéből, csak úgy zsongott a levegőben: meghívók, előkészületek, tennivalók, emberek, határtalan felfordulás: pincétől a padlásig ki kellett takarítani az egész házat, és gondoskodni kellett tűzifáról, mert az esték még borzongatóan hűvösek voltak.

Sabedda nem volt felkészülve rá, hogy viszontlássa a kisbárót, egész bensőjét izgatottság, valamiféle nagy, sorsdöntő események utáni vágyakozás töltötte el. Ez történik, amikor két távol élő szerelmes között a dolgok tisztázatlanok maradnak, és a megoldásukat a köztes időben a fantáziára bízzák.

Stefano csöndesen figyelte a lányt, és néhanapján úgy tett, mintha segíteni akarna neki. Kezdett férfiként viselkedni, ám Sabeddának nevethetnékje támadt, ha a serkenő bajuszkezdeményre gondolt, amelyet Stefano minden reggel gondosan megkefélgetett.

A fiú messziről bámulta, ő pedig fürdött a boldogságban, amikor úgy érezte, hogy Stefano a tekintetével majd felfalja.

Húsvét reggelén a fiú szertartásosan, érzelgős hangon arra kérte Sabeddát, hogy tartson vele egy sétára a Bourbon-kaszárnyához. Kiskorukban gyakran jártak oda. Elhagyatott, részben lakatlan épület volt, amely annak idején egy sziklaszirt alá épült, hogy onnan felügyelhessék a tengert. Nem esett messze az udvarháztól, és baljós kinézete, valamint a vele kapcsolatos legendák, amelyek szerint a Bourbon-ház szicíliai katonái tömeges kivégzéseket és gyilkosságokat hajtottak végre benne, egyszerre vonzó és félelmetes hellyé tette.

Sabedda végül igent mondott a sétára. Mi rossz van ebben? Gyerekként számtalanszor jártak már ott, néha elkísérte őket Silviuccia, Stefano testvérhúga is.

Ez alkalommal azonban Silviuccia nem volt ott, Sabedda meg is kérdezte Stefanótól, hogy miért, mire ő azt felelte, hogy a húga inkább otthon akart maradni a konyhában süteményeket kóstolgatni.

Amikor odaértek a kaszárnyához, a nap még magasan járt, bent azonban koromsötétség uralkodott. A falak feketék voltak, mintha boszorkányégetés után megfüstölődtek volna, a talajt magas, dús fű nőtte be, fénysugarak pedig csupán a törött tetőcserepek között és a repedések résein szűrődtek be az épületbe. Újra gyermeknek érezték magukat, és elindultak megkeresni a rajzokat, amelyek réges-régi látogatóktól származtak: nevek, zászlók, „Éljen a király!” feliratok, halálfélelemről és éhezésről szóló panaszok, szerelmesek félig lekopott, érzelmeket megörökítő verssorai, mindenféle méretű szívekbe zárva.

„Életem, lelkem, szemem fénye…” – olvasta nehézkesen, suttogva Sabedda, miközben ujjával követte a szavakat, ízlelgette a hangzásukat, és azt kívánta, bárcsak most, e szent pillanatban szerelmes hevületében Stefano neki is elsuttogná ezeket.

Ő azonban a nedves fűre terítette bélelt, gyapjú iskolai felöltőjét, és intett a lánynak, hogy üljön mellé.

Az első csóknál Sabeddát meglepte a végtelen gyengédség, majd a fiú további csókokat lehelt az arcára, a szemére, amely lassan lecsukódott. Egy új világ tárult fel előtte, és minden óvatosságát félretéve kitárta a szívét, és minden érzékét.

Ám azután a simogatások egyre durvábbá, erőszakosabbá váltak. Fájdalom kerítette hatalmába, amikor Stefano kigombolva a ruháját, felhúzta az alsószoknyáját, tapogatni kezdte, majd harapdálta is, és erősen megszorongatta. Sabedda ezt már nem akarta, nem így akarta. Szólt is, hogy hagyja abba, úgy tett, mintha el akarna szabadulni, de minél jobban húzódozott, a fiú annál erősebben szorította, míg végül állatias gerjedelemre lobbant: arcát eltorzította a vágy, meleg, nedves zihálással lihegett a fülébe.

Küzdött a leányka, és már keservesen kárhoztatta magát, tisztában volt vele, mi történik, visszakozni akart, valahogyan megállítani az immár veszélyessé fajult játékot. Könnyes szeme előtt megjelent az édesanyja, Angioletta arca: Sabedda tudott a halálos gyötrelemről, amelyet az apja okozott neki, és amely végül elvette az eszét.

– Állj le! Mondom, hogy hagyd abba! Hagyj engem békén!

Stefano erősebb volt, mint azt a lány gondolta, és leteperte úgy, hogy már moccanni sem tudott. A heves küzdelem kimerítette Sabeddát. Meglepve érezte, hogy melegség kúszik felfelé a hasában, és mialatt a fájdalom kéjbe csapott át, megértette, hogy ezt a csatát elveszítette.

A hálálkodó simogatások kevéssé tudták feledtetni vele az okozott fájdalmat.

Úgy indultak vissza a majorságba, mint két tolvaj betörés után, egyazon háborúnak a veteránjai. Csendesen, lehajtott fejjel, kéz a kézben, rendezetlen öltözékben.

Egyiküknek sem volt bátorsága megszólalni, fejükben egymást kergették az ellentétes gondolatok: a fiú gondolatban visszatért a gyönyör pillanataihoz, újra elképzelte a lányt, immár tapasztaltabban, és a következő alkalom lehetőségére máris megrészegült az örömtől. A lány ezzel szemben úgy érezte, elveszítette önmagát, nem volt gyerek többé, de még nő sem. Minden idegszála megfeszült, az állkapcsa összeszorult, elöntötte a szégyen, amiért nem volt képes ellenállni a fiúnak. Odaadta magát az uraságnak, saját maga tette a csuklójára a rabszolgaság bilincsét.

A valóság váratlanul és könyörtelenül tört rá.

A távolban hirtelen egy magas, erős, köpenybe burkolózott lovas tűnt fel, mire mindketten összerezzentek. Az állat azon nyomban felágaskodott, aztán ló és lovas egy szempillantás alatt eltűnt a szemük elől. A felismeréstől Sabedda tekintete elsötétült.

– Ő volt az! – szólalt meg rekedten.

– Kicsoda? – kérdezte Stefano.

– Don Calogero, az intéző! – felelte gondterhelten a lány.

Stefanót e kellemetlen találkozás igencsak felbosszantotta, letépett egy pirosas héjú narancsot, felöltőjének ujjához dörzsölte, meghámozta, és feldúltan beleharapott.

Sabeddának nem maradt ideje, hogy figyelmeztesse, a fiú máris undorodva köpte ki a gyümölcsöt.

– Mi ez, mit ettem? Olyan, akár a méreg!

Sabedda elfojtotta a nevetést.

– Báró úr, keserű narancs ez! Nem ismerte az úr?

– Nem én, azaz nem ismertem fel.

Ezután szó nélkül mentek tovább.

Az udvarháznál még senki nem vette észre a hiányukat, ugyanis hatalmas volt a felfordulás: vendégek és kecskegidák jöttek-mentek a nagy fatüzelésű kemence körül. A tengernyi munkára Don Rosario és Donna Rosetta valamennyi birtokáról összehívták az asszonyokat, a csilingelő nevetésű, mindenféle korú fehérnép kétértelmű tréfákat megeresztve, huncutkodva heccelődött a vendég nemes urak kárára.

Don Rosario elemében volt:

– Cetta komaaszony, ha a férfiakat is megsüti, mint a kecskegidákat, akkor engem is be kell ám dugnia a kemencébe!

A szép parasztlány azt a feladatot kapta, hogy gyúrjon és süssön ropogós, illatos tabbisca pizzát szardíniás, paradicsomos, hagymás, juhsajtos, oregánós feltéttel, és éppen azzal foglalatoskodott, hogy a kemence lángját beállítsa, amelyben e különleges lepények sültek. A tűz miatt vagy a háziúr bókoló szavai hallatán a leány arca olyan piros lett, mint két érett alma.

– Mit nem mond, báró úr! Anyám kitanított ám engem mindenre!

– No hisz, ő is megérte a pénzét! – Don Rosario ünnepi alkalmakkor mindig maga köré gyűjtötte a lányok-asszonyok „baromfinépét”, hogy azután ugatva szétkergesse őket, ha túlságosan elszemtelenedtek.

Volt, aki a főzött, más az ételeket szervírozta, de volt, ki csak csipkelődött. Egyedül Calascibetta ügyvéd, a Damelio család ünnepségeinek, lakomáinak, pazar dőzsöléseinek, vacsoráinak és mulatságainak állandó vendége érezte meg a bűn szagát, amikor Stefano és Sabedda elhaladt mellette. Lesütött szemmel, görnyedt vállal, mint két bűnbánó lélek, a falhoz simulva, egymás nyomában, lopva közeledtek, míg végül belevegyültek a barátok és rokonok, szolgálók és a falusi asszonynép forgatagába.

A nagy zűrzavarban, de főleg kínzó gyomorfájdalmai miatt, az ügyvéd végül a bűn kénköves bűzét lecserélte a sült hús illatára, és egy aprócska, kisujjméretű báránybordát rágcsálva úgy döntött, ez alkalommal inkább az étvágyát, mint kíváncsiságát csillapítja.

A lakoma napja óta három hónap telt el. A kaszárnyában történtek következményét már nem lehetett sokáig titokban tartani, legkevésbé az apa előtt, aki, úgy tűnt, máris gyanakodni kezdett.

Sabedda leszedte az asztalt, Bartolo pedig kiment rágyújtani.

A lány nem holmi jelentéktelen szorongás miatt szedte kapkodva a levegőt, komolyan aggódott, hogy az apja kezet emel rá, vagy ami még rosszabb, abortuszra kényszeríti. Apja dühe fikarcnyit sem érdekelte, másállapotát ugyanis mindazon bántalmazások következményének tekintette, amelyeket az évek során először az anyjának, majd más formában neki magának el kellett szenvednie.

A kis szobában, amelynek falai estefelé csak úgy okádták magukból a nap során magukba szívott meleget, Sabedda azon tanakodott, vajon eljött-e a nagy bejelentés ideje, amikor az apja az arcába üvöltheti, hogy valaki teherbe ejtette. Ha kezet emelne rá, leszerelheti azzal, hogy emlékezteti, annak idején ő is ugyanezt tette, az anyja bele is halt az őrületbe. Most az apján a sor, haljon csak meg ő is, miután beleőrült a becsülete elvesztésébe.

Bartolo cipőinek közeledő kopogására a lány összerezzent. Időközben mégis letett a szándékáról, és egész testében remegve a haragtól, mintha a vallomását már megtette volna, így szólt apjához:

– Oltsa el a lámpást, mennék lefeküdni.

{1} Zù (ejtsd: cú): szicíliai dialektusban nagybácsi.

{2} Utalás az olasz „tonno” szóra.

{3} Girgenti: Agrigento.

{4} Don: úr.

{5} Gna: (ejtsd: nyá): asszony.

{6} Kurír (szicíliai: currera): hírvivő, városoló asszony.

{7} Donna: asszony.

{8} Masseria: majorság, délolasz udvarház.