Kate-nek, Selának és Mattnek

Egy

Betsy

Betsy általában legalább reggel hatig ágyban maradt, de ezúttal nyugtalan volt, akár az állatok vihar előtt, amikor érzik a levegőváltozást. Nem a tehenek vagy a közelgő hurrikánszezon volt az oka, de még csak nem is a tejnek az utóbbi időben rohamosan csökkenő ára. Ez valami más volt, amit nem tudott megmagyarázni. Egyszerre érezte úgy, hogy lefutna néhány kilométert, és hogy visszafeküdne még háromórányira. Energikusnak és levertnek érezte magát, baljós, félelmetes érzés kerítette hatalmába. Anna Beth biztosan azonnal tudná, mi ez, de Betsy mindig is jól tudta színlelni, hogy minden a legnagyobb rendben van.

Kidugta lábát a takaró alól, hogy megkeresse azt a helyet, amit Ty maga után hagyott. Habár az ablakok zárva voltak, és a légkondi is ment, az alabamai hőség az öreg ház minden résén és repedésén beszivárgott. A meteorológusok előző éjjel izgatottan jelentették be, hogy trópusi forróság várható az egész állam területére. Még csak június közepe volt, de Afrika felől már két trópusi hőhullám is fenyegetett. Ám mire partot értek, szerencsére mérséklődtek.

A nyár hátralévő részében azonban nem lesz ekkora szerencsénk – közölték a meteorológusok baljóslatúan, ami aggodalommal töltötte el a part melletti városok, köztük a Mexikói-öböltől huszonnégy kilométerre északra fekvő Elinore kisvárosának lakóit, ahol Betsy is élt.

– Az utóbbi két évtized legaktívabb hurrikánszezonja várható! – tudósított izgatottan a Nemzeti Óceán- és Légkörkutatási Hivatal.

Az El Niñót, El Niñát és társaikat mindenki ismerte, és az embereknek közeli tapasztalataik voltak a közelgő hőségről és a viharokról, amik Alabama déli részét és a környező partokat fenyegették, de Betsynek máshol járt az esze. Ezen a nyáron ünnepelte a harmincadik születésnapját. Ez nem olyan nagy dolog, mint a negyvenedik, de mégis egy fordulópont. A harminc év már anyákhoz méltó, tele érettséggel és felelősséggel. Miközben mindenki (minden egyes szót jelentőségteljesen hangsúlyozva) a közelgő hurrikánszezonról beszélt, Betsy csak az enyhe szél lágy suhogására figyelt. Apró löketekben, lassan fújdogált, senki más nem vette észre, csak ő. Az óvatosan, de biztosan elérkező megkönnyebbülés.

A földszinten Ty cipőjének kopogását hallotta a konyhapadlón, ahogy toporogva vár a kávé elkészülésére. Hallotta a hatalmas fém kávésbögre csörrenését a polcon, és azt, ahogy a pultra teszi. Majd kávét önt a bögrébe, és visszacsúsztatja a kancsót a forró főzőlapra. Elképzelte Ty alvástól gyűrött, borostás arcát. Óriási, meleg kezeit és erős, hosszú ujjain a göcsörtös ízületeket. A fényes, ezüst jegygyűrűjét.

Amikor az üvegajtó becsapódott, átvetette lábát az ágy szélén. Fogta az éjjeliszekrényen lévő hajcsatot, és hosszú, barna haját kontyba tűzte, majd a vállára terítette könnyű pamutköntösét, és lement a konyhába. Félrehúzta a mosogató fölötti ablak függönyét, és kipillantott a hátsó udvarra. Ty a harmatos fűben épp az istálló felé tartott. A holdfényben csak a válla íve látszott.

A kávé forró volt és finom, átmelegítette a bensejét. Kivette a reggelire szánt ragut a hűtőből, betette a sütőbe, majd kinyitotta a hátsó ajtót. Nedves hajnali levegő simított végig az arcán. Etta összegömbölyödve feküdt kedvenc helyén, a verandán lévő kanapén. Betsy ki nem állhatta a macskaszőrt, ami mindig ottmaradt utána, de Etta túlságosan aranyos volt ahhoz, hogy sokáig haragudjon rá.

Lehajolt, és megvakargatta a macska állát és füle tövét. Amikor az üvegajtót kinyitotta, Etta leugrott a kanapéról, és Betsy lába körül kezdett sündörögni. Mire Betsy elérte a veranda lépcsőjének alját, a macska már félúton járt az istálló felé, hogy megnézze, kaphat-e a kifejt tejből.

Az udvaron áthaladva Betsy mélyen belélegezte a nedves fű, a földszagú széna és a tyúkól felől érkező friss fűrészpor illatát. A tyúkól ugyanaz volt, mint a Tyék családi farmján régen álló. Ketten együtt elvégeztek rajta néhány szükséges javítást, és párszor kibővítették, hogy több tyúk is elférjen, de maga az építmény ugyanaz volt. Nem az a tipikus fából és üvegből készült ládaféleség. Inkább egy zsindelytetős faburkolatos ház, amihez még egy leárnyékolt veranda is tartozott. Az egyik tartóoszlopát piros trombitavirág nőtte körbe, oldalt pedig kavicsos ösvény kanyargott. Olykor, mikor reggelente harmatos köd lengte be a farmot, minden homályba veszett, és elmosódott, Betsy úgy képzelte, hogy a tyúkólban tündérek és manók laknak.

A tyúkok mindig izgatottak lettek, amikor reggel túl korán szedte össze a tojásaikat, ezért csendesen lopódzott be, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót, nehogy megszökjenek a harcias baromfik. Odabent halk kotkodácsolás hallatszott. A jószágok általában nyugodtak voltak, de Betsy tapasztalatból tudta, hogy a beavatkozást hamar felháborodás követi.

– Jó reggelt, aranyoskáim! – mondta halkan, és kivett nyolc barna színű, enyhén szeplős tojást, két sárgát és egy kéket, ami mintha vörösbegytojás lett volna. – Keményen dolgoztunk ma reggel nem igaz?

A tojásokat az ajtó mellett lógó kosárba tette, majd kiszórt néhány lapátnyi tápot a földre. A tyúkok minden megaláztatást megbocsátva röppentek le az ülőrudakról, hogy megreggelizzenek.

Betsy kilépett az ólból, gondosan bezárta maga mögött az ajtót, majd mielőtt visszaindult volna a ház felé, megtorpant. Gyakran megállt, hogy rácsodálkozzon ennek az apró földi paradicsomnak a szépségére, ami szinte már tökéletes volt. A Franklin Tehenészet Ty munkáját dicsérte, hiszen ő találta ki, és hívta életre. Az égen most liláskékes, világos rózsaszín és sárga csíkok úsztak. Az ötszáz holdnyi területet magas, vastag és fenséges tölgyek és hikori fák díszítették. Még innen az udvarról is hallatszott a fejőgépek surrogása. Az istálló résein keresztül megpillantotta Tyt meg Walkert, és Chris Stapleton „Tennessee Whiskey” című számának halk foszlányait hallotta a hangszóróból.

Az egyre erősödő hajnali fényben meglátta Ty alakját, amint az egyik tehénre köti a fejőgépet. A férfi zömök alkatú volt, de nem kövér. Inkább erős, mint aki az egész világ terheit képes cipelni anélkül, hogy megrogyna alatta, vagy tiltakozna ellene. Betsy már legelső randijaikon megszerette ezt, és ma is ugyanúgy érzett.

Arra gondolt, hogy bemegy az istállóba, megcsókolja, és jó reggelt kíván neki. Igazi meglepetés lenne, boldoggá tenné vele. Lehunyta a szemét, és érezte meleg, lágy ajkát körülötte a kis borostával. Még mindig ott lehet rajta az álom illata, ami keveredik a zab, a fű és a kinti levegő frissességével.

Kinyitotta a szemét, a szája bizsergett, majd leakasztotta a szögről a kosarat. A tojások összekoccantak, de nem törtek el.

Ahelyett, hogy az istálló felé vette volna az irányt, visszaindult a házba, közben a földre nézett, hogy bele ne lépjen abba a két hangyabolyba, ami csodával határos módon mindig ugyanazon a helyen bukkant fel másnap reggel azután, hogy korábban ecetet és forró vizet öntött rá. Egészen elképesztőnek találta, hogy a birtokukon milyen szorgalmas állatok élnek, még ha azok csak rovarok is. A hangyák az egész napjukat munkával töltötték, akárcsak ők. A tehenek szorgalmasan adták a tejet. A tyúkok minden reggelre új tojásokat tojtak, a testükből annak rendje és módja szerint új élet sarjadt. Egyszer még legnagyobb meglepetésükre Etta is megajándékozta őket egy alomnyi kismacskával. Úgy tűnt, a farm minden egyes teremtménye követi az isteni parancsot, életet adnak, dolgoznak, és legjobb képességük szerint közreműködnek a teremtés természetes körforgásában.

Betsy kikerülte a hangyabolyokat, és amikor felnézett, az első dolog, amit észrevett, az enyhe szélben lengedező hinta volt. A hinta a hátsó udvaron álló tölgyfa legalacsonyabb ágára volt rögzítve. Olyan volt, mintha egy Grimm-meséből termett volna ott, az amúgy üres udvar kellős közepén, a törzshöz képest három-négy méter magasan felnyúló ágait zúzmószerű szakállbromélia és repkény fonta be. Sűrű, sötét árnyékot vetett, így alatta mindig legalább tizenöt fokkal hűvösebb volt, mint a felforrósodott udvar többi részén.

Az a fajta fa volt, aminek Betsy és a testvére, Jenna nagyon örültek volna abban a kertben, ahol felnőttek; ez lehetett volna a kalandjaik színhelye még akkor is, ha ezek a kalandok csak képzeletben történtek meg velük.

A hinta alatt földdarab, ahol hintázás közben a gyerekek – köztük Ty – lábnyomai koptatták ki a füvet. Ez a hinta volt az első, amit Ty megmutatott Betsynek, amikor a főiskola utolsó évében elhozta őt a farmjukra.

Már körülbelül egy éve együtt voltak, de Betsy csak ekkor, ezt a helyet látva értette meg, kicsoda a férfi valójában, és milyen közös élet vár rá vele. Először zavarba jött, amikor Ty megmutatta neki a hintát.

– A hinta? – kérdezte tőle. – Egy fahinta miatt akarsz ideköltözni a nagyapád farmjára?

– Nem, nem a hinta miatt. Felvirágoztatom ezt a farmot. Szükség van néhány változtatásra, és azután menni fog minden, mint a karikacsapás. Csodás lesz.

Ezután megfogta a vállát, maga felé fordította, és egyenesen a szemébe nézett.

– Mondd el, mit látsz!

– Deszkát. Port. Egy fát.

– Én gyerekeket látok! – mondta erre. – Nevetést hallok! Látom a gyerekkoromat, amit itt ebben a forróságban a levegőn és a napon töltöttem. Látom a jövőnket.

Betsy a hintára pillantott, mély levegőt vett, szorosan lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta. A hintát a láthatatlan szellő ide-oda ringatta. Szabad kezével hátrasimította egyik kiszabadult hajtincsét, majd elindult a ház felé. Amikor a hinta mellett elhaladt, felemelte a lábát, és röviden, keményen belerúgott.

Kettő

Jenna

A bébiszitter késett, Addie és Walsh szuperhős jelmezben röpködtek a házban körbe-körbe, miközben a Batman főcímdalát énekelték – „Da-na-na-na-na-na-na-na Batman!” –, Jenna pedig, miután Walsh hátulról ráugrott, épp az imént öntötte le fekete FULL CUP KÁVÉZÓ feliratú pólóját egy bögre kávéval.

– Walsh, légy szíves!

Letette a csészét, és félrehúzta a nedves pólót a bőréről.

– Bocsánat, anyu!

Walsh barna szeme elkerekedett. Hátrálni kezdett, majd sarkon fordult, hogy elrohanjon, de megtorpant, és megragadta az asztalon lévő konyharuhát.

– Tessék, itt van!

Elkezdte felitatni a nedvességet Jenna pólójáról, amitől a rongy is teljesen átázott.

Jenna kivette a konyharuhát Walsh kezéből, és puszit nyomott az arcára.

– Köszönöm! – suttogta.

Walsh elvigyorogta magát, majd elszaladt, a jelmeze csak úgy lobogott utána.

Miután, amennyire csak tudta, letörölte a pólóját – ami fölött legalább egy kötényt is visel –, Jenna nekidőlt a konyhapultnak, és mélyet sóhajtott. A mai napig képtelen volt felfogni, hogy annak ellenére, hogy egész nap kávét szolgál fel, hogyan képes még itthon is azt inni.

De ez legalább azt jelentette, hogy hisz abban, amit elad. A Full Cup legalább jó kávét csinál.

Ismét nagyot sóhajtott. Vajon hol lehet Kendal? Megfájdult a feje, és már csak tíz perce maradt, hogy a kávézóba érjen, pedig az út kisebb forgalom esetén is beletelt vagy húsz percbe. Hálát adott, hogy ma nem neki kell nyitnia – mivel ő volt a főnök, mindig be tudott írni valaki mást a reggeli műszakba –, még ha ez azt is jelentette, hogy később ér haza.

Miközben Addie és Walsh átvágtak a konyhán, és a lába körül köröztek, mint a kiscicák, az egyik énje legszívesebben beteget jelentett volna, hogy a lányokkal maradhasson egész nap, másrészt viszont szeretett volna beülni a kocsiba, és messzire elhajtani. És lehetőleg vissza sem jönni egy darabig.

Lehunyta a szemét, és kezével végigsimított a haján. Ebben a pillanatban csengettek, és az ajtóban ott állt Kendal, a következő két hétre beugrós bébiszitter, akit arra az időre fogadott fel, amíg a lányoknak el nem kezdődik a nyári napközi. Kendalnek vörös és duzzadt volt a szeme, és elmondta, hogy a fiúja és ő épp az előző éjszaka szakítottak.

– De ne aggódjon, Miss Sawyer, minden rendben! Elhoztam a lányoknak a kézműves dobozomat. Jól fogunk mulatni.

Feltűnően szipogott párat, majd megdörzsölte a szemét, aztán ledobta táskáját az előszobában, és mosolyt erőltetett az arcára.

Jenna ismét felsóhajtott, és becsukta a bejárati ajtót. Kendal szőke hajával és dögös lábaival pont úgy nézett ki, mint tíz évvel ezelőtt Jenna, leszámítva azt az apróságot, hogy Jenna soha nem esett volna kétségbe egy fiú miatt. Ha ilyesmi történt, inkább a fiúk eshettek volna kétségbe miatta. De mielőtt ez megtörténhetett volna, ő inkább lelépett.

A régmúlton azonban nincs értelme tépelődni, Kendal megérkezett, és nem volt éppen csúcsformában. Jennának nehezére esett rábíznia Addie-t is Walsht, de nem tehetett mást.

A héten már így is túl sokszor elkésett a munkából – problémák voltak a kocsival, egyszer meg elveszett a plüss orrszarvú, és sok minden más –, és nem engedhette meg magának, hogy elveszítse ezt az állást. Ebből ki tudta fizetni a lányok iskoláját, a biztosítást is állta, és néhanapján még úgy is érezhette, hogy hasznára van a világnak, még ha csak azzal is, hogy tökéletes szívecskét formáz a tejhabba. Nem éppen az a művészi teljesítmény, amit évekkel korábban elképzelt, de ez is valami, és ő ezt tudja nyújtani.

– Addie! Walsh! – kiáltott a gyerekeknek. – Indulnom kell!

A fapadlón apró léptek dobogása hallatszott, majd két kis reggeli energiabomba vágódott Jenna lábának, és szorosan átölelték a combját.

Letérdelt hozzájuk. Addie szőke fürtjei összevissza göndörödtek, de kék szeme fényesen csillogott, a szája pedig mosolyra húzódott. Walsh tömzsi csuklója tele volt műanyag karkötőkkel, amelyek közül néhány Jenna ékszeres dobozából származott. Walsh odabújt, hogy kapjon egy ölelést, lágyan és kedvesen Jenna fülébe suttogott.

– Szia, anyu! – suttogta.

Jenna elmosolyodott. A menekülés vágya úgy tűnt el, mint a francia pörkölt kávé fölött elillanó aroma. Magához húzta a lányokat, és homlokon csókolta őket.

– Fogadjatok szót Kendalnek, rendben? Úgy tudom, hozott nektek valami vicces dolgot mára. Munka után jövök, és főzünk valami finomat vacsorára.

– Inkább reggelire! Ehetünk reggelit vacsorára?

Ezután mindkét lány ütemesen kezdte skandálni:

– Pala-csin-tát! Pala-csin-tát!

Jenna még egyszer arcon csókolta őket, majd kisurrant az ajtón.

A kocsiban hosszan kifújta a levegőt. A kocsifelhajtóról a valaha fehér, de most inkább szürke, friss meszelésre váró kelet-nashville-i házuk ablakában még most is látta, ahogy a lányok hercegnő pizsamájukban ugrálnak.

Kendal hátrasimította a haját, széles mosolyt villantott, majd a lányok elmentek játszani, és eltűntek Jenna szeme elől. Csak ekkor jutott eszébe a konyhapulton hagyott majdnem teli kávéscsésze.

~

A forgalom a szokásosnál is gyérebb volt, és Jennának sikerült parkolóhelyet találnia, amivel spórolt néhány percet. Épp volt ideje a táskáját behajítani a szekrénybe, fogni a kötényét és felölteni legbájosabb mosolyát.

Megnézte az időt. Negyed kilenc. Lehalkította a telefonját, és becsúsztatta köténye zsebébe. Elrendezgette a cédéket, amiket az egyik helyi zenész hagyott itt korábban, és ebben a pillanatban egy vendég rontott be az ajtón. Jenna felnézett, és meglátta Lisa Richet, a Trust Partners, az egyik jól ismert könyvelőcég vezérigazgatóját, akinek irodája egy háztömbnyire volt. A karján retikül. A fülében Bluetooth. Szörnyen bonyolult rendelések. Hírhedten kevés borravaló. Jenna besurrant a pult mögé, és megveregette Melissa, az új barista lány vállát, aki már láthatóan felkészült Lisa kelletlenkedéseire.

– Őt átveszem! – suttogta neki.

– Köszönöm – felelte Melissa, majd Jenna háta mögé húzódott.

– Helló, Miss Rich! – mondta Jenna, pedig világos volt, hogy Lisa a fülhallgatón keresztül valaki mással beszél.

– Mrs. És sietek.

– Elnézést! – mondta erre Jenna, majd diszkréten levette az emlékeztető cetlit a kassza alól a pult széléről. – Azonnal kivisszük a rendelését.

Lisa a füléhez nyúlt, és megnyomta a gombot a készüléken.

– Várjon! Még nem adtam le a rendelésemet.

– A szokásosat kéri? – kérdezte Jenna könnyedén.

A nő jobb szemöldöke egy milliméternyire fölemelkedett. A botox miatt valószínűleg csak ennyi volt a mozgástere.

– Igen. A szokásosat.

– Azonnal visszük! – Majd Jenna megfordult, és odaadta a cetlit Melissának.

Melissa gyanakodva méregette, majd Jennára pillantott.

– Zseni vagy!

– Tudom.

Melissa vigyorogva a zsírszegény tejért nyúlt.

– Ennek van egyáltalán valami íze?

– Fogalmam sincs, és nem is akarom megtudni.

Miközben Melissa két adag eszpresszóból négy löket cukormentes borsmentasziruppal, a zsírszegény, extra forró, nem felvert tejhabkeverékkel elkészítette a világos mochát, Jenna végigment a pult mentén, és ellenőrizte a másik három baristát, akik a rendelések teljesítésén serénykedtek. Amíg Melissa elkészült a kávéval, odavitt Mariónak egy csomag szalvétát, és kibontott Jensennek egy csomagnyi papírpohártartót.

– Legyen a tiéd a megtiszteltetés! – mondta Melissa, majd úgy adta Jenna kezébe a kávét, mintha aranytálcán nyújtaná át. – Szerinted jól megoldottam?

– Dehogy– súgta Jenna. – Arra senki sem képes. Már itt is vagyok, Mrs. Rich!

Mrs. Rich ismét megnyomta a gombot a Bluetoothon, majd lábával dobbantott a padlón. Mielőtt elvette az italt, Jennára pillantott.

– A borsmentaszirup cukormentes?

– Igen, hölgyem!

– Forró?

– Forró.

– Nem felvert a…

– Pont olyan, ahogy szereti. Ha mégsem, az az én hibám.

A nő habozott egy darabig, majd ajkához érintette a poharat, és óvatosan belekortyolt. Jenna szinte a hátán érezte Melissa idegességének rezgését. Mrs. Rich lenyelte a kortyot, az élénkvörös rúzsa megmaradt a pohár szélén, majd aprót bólintott. Ezután fizetett a hitelkártyájával, vállára akasztotta óriási Louis Vuitton táskáját, majd szó nélkül sarkon fordult. Mikor az üvegajtót kinyitotta, forró levegő ömlött be, ő pedig elindult az utcán, hogy elkezdje a napját.

Jenna Melissa felé fordult, és vágott egy grimaszt. Melissa beharapta az ajkát, hogy elfojtsa a nevetést.

Pár perccel később Mario oldalba bökte.

– Itt van a randijelölted.

Elvigyorodott.

– Fogd már be! Nekem ez senki, pláne nem a randijelöltem.

– Minden reggel ugyanez van. Ez már randi.

– Nem is minden reggel! – felelte Jenna, miközben egy „extra habos” lattén dolgozott, amit egy fehér Nike cipős és széles karimájú szalmakalapot viselő nőnek készített, aki épp belvárosi sétára indult. – Péntekenként nem jön, mert a Riverfront Parkban kocog egy haverjával.

– Látod, még a napirendjét is ismered.

Jenna elfintorodott.

– Ez akkor sem randi.

– Akármi is ez, téged akar. És ma ráadásul szupercukin néz ki, csak hogy tudd.

Jenna hátranézett a válla fölött. Sam mindig cukin nézett ki. A probléma nem a cukisága volt.

Miután kivitte az extra habos lattét a nőnek, kilesett a pult mögül.

– Tíz perc múlva itt vagyok! – mondta csak úgy, a levegőbe.

Melissával ellentétben, aki még mindig betanult, a ma reggeli műszakban lévők igazi profik voltak. Jenna akár egy órára is elmehetett volna anélkül, hogy a folyamatos működést akadályozza, de Sam csak tíz percet kaphat.

Leült a férfival szemben lévő székre, és kisimított egy tincset az arcából. A férfi elmosolyodott, és odatolta elé a kávéját. Dupla fekete mindenféle szirup nélkül.

– Köszönöm – mondta erre. És ő is elmosolyodott.

– Nincs mit. Jó látni téged!

Minden beszélgetésük ugyanígy indult. Mindez két hónapja tartott, amióta elkezdődtek ezek a szinte mindennapos nem randik. Jenna ezt bárki más részéről bosszantónak gondolta volna, de ettől a fickótól szinte kedvesnek találta a gesztust.

– Ezt most úgy mondod, mintha újdonság lenne. Pedig nem kell mást tenned, mint hétfőtől péntekig vagy néha szombaton is bármelyik reggel benyitni azon az ajtón, és máris láthatod, ahogy rád mosolygok.

– Tudom. Pont ezért járok ide. Előtte a Starbucksba jártam ott a sarkon, de aztán ideszoktam.

– Tényleg? És mi késztetett arra, hogy válts?

– A főnök nem nagyon csípett.

Hátradőlt a széken, és kinyújtotta a lábát, ami az asztal másik végéig ért.

– Azt hittem, elbűvölő vagyok, de aztán mindenért fizetnem kellett.

– Nálam is fizetned kell mindenért.

– Kivéve a napom legjobb tíz percéért.

– Szerintem tudom, hogy a főnök miért nem csípett. Átlátott ezen a nyálas szövegen.

– Nem, az nem lehet.

Jenna felnevetett.

– Találkoztál ma reggel Mrs. Richcsel? – kérdezte a férfi.

Jenna bólintott, és belekortyolt a kávéjába.

– Az a nő… Nos, fogalmazzunk úgy, hogy amikor látom, legszívesebben azonnal megalapítanám a saját könyvelőcégemet. Ez naponta többször is eszembe jut.

– Akkor miért nem teszed?

– Hogy miért nem alapítok saját vállalkozást? Lássuk csak, például ott a pénz, az iroda, a kliensek… – Az ujjain számolva sorolta, mi minden akadályozza. – Egyszer majd eljön ez is. De még nem tartok ott.

Jenna ismét bólintott, és a pohara fölött rápillantott. Amikor Sam Oliver először besétált a Full Cupba, csak egy férfi volt ingben és drapp szövetnadrágban a fülén mobiltelefonnal. Amikor a sor elejére ért, ahol a barista felveszi a rendeléseket, letette. Csak egy nagy kávét kért mindenféle flanc nélkül. Rámosolygott a lányra a pultnál, és borravalót is adott.

Jenna éppen az asztalokat törölte le, és az ott ülő vendégek rendeléseit vette fel. Amikor a férfi leült, hogy megvárja a kávéját, nem tudott ellenállni, és odament hozzá.

– Maga az egyetlen ember ma reggel, aki csak egy sima kávét kért. Sőt, talán egész héten.

– A kávéfőzőm úgy döntött a héten, hogy beadja a kulcsot. Még nem volt időm elmenni, hogy újat vegyek, úgyhogy igyekszem mihamarabb koffeinhez juttatni az agyam. – Aztán elmosolyodott. Szép mosolya volt. – Csak egy egyszerű kávéra van szükségem, semmi többre.

– Szóval otthon csinálja a kávét, és azonnal meg is issza? Hát, biztos, hogy nem az a tipikus kávézóba járós alak.

Letörölte az egyik éppen megüresedett asztalt, majd elindult vissza a pultba.

– És magának mi a kedvenc kávéja?

– Ez elég személyes kérdés, még csak most ismertem meg magát.

A férfi láthatóan meglepődött, és lustán elmosolyodott.

– Ha nem mondja meg, holnap megint eljövök, hogy megkérdezzem.

Jenna a pult fölötti órára pillantott.

– Akkor viszlát holnap!

Ezután bement a pult mögötti helyére, és igyekezett nem viszonozni a férfi pillantását.

Ennek a társalgásnak már majdnem két hónapja, de Sam azóta sem vásárolt új kávéfőzőt. Eleinte csak pár szót váltottak, most pedig Jenna a hátsó asztalnál vele tölti a tízperces szünetét.

Mindennap, leszámítva a pénteket.

– Hogy van Addie és Walsh? – kérdezte most a férfi.

– Jól. Addie épp azt tanulja, hogyan kell leírni a nevét, Walsh pedig leginkább fejjel lefelé, különféle pózokban tölti a napokat.

– A húgom gyerekkorában tornázott. Egyfolytában pörgött-forgott, cigánykerekezett meg ilyenek. Talán Walsh is tornásznak készül.

Jenna elmosolyodott.

– Egy csöppet sem lepne meg.

– Addie pedig biztos valami értelmiségi szakmát választ. Mondjuk tanár lesz.

– Vagy terapeuta. Például pszichiáter.

– Gondolod?

Jenna vállat vont. Könnyebb volt azt gondolnia, hogy a mindjárt hatéves Addie túl fiatal ahhoz, hogy bizonyos dolgokat megértsen. De az utóbbi időben úgy tűnt, hogy sok minden, amiről úgy hitte, a nagyobbik lánya meg sem hallja, mégis megragadt benne, és később egy lényegre törő fontos kérdés formájában előkerült.

Kezével a papírpohártartót babrálta. Sam nézte egy darabig, aztán azt kérdezte:

– Egyszer rávehetlek, hogy egy igazi randira gyere velem? Mondjuk valahova, ahol nem kell kötényt viselned, és tíz percnél tovább beszélgethetünk?

Jenna beharapta alsó ajkát, és a pult fölötti órára pillantott.

– Ne csináld – mondta erre a férfi, és lehajtotta a fejét. – Még csak most ültél ide.

– Zűrös reggelünk van, Melissa még új. Vissza kell mennem.

A férfi felsóhajtott.

– Azért én legközelebb is megkérdezem. Ha a fejembe veszek valamit, olyan vagyok, mint egy buldog.

– És akkor én mi vagyok? A gumicsirkéd? – Felállt, és gondosan megigazította a kötényét.

– Nem. Te az a lány vagy, akire egyfolytában gondolok, amint kiteszem innen a lábam.

Jenna megállt a széke mögött. Ez már így ment egy ideje.

– Sam… – A férfi türelmesen várt a folytatásra. – Nézd, én nem vagyok hozzád való. Az életem… túlságosan bonyolult.

Erre ő vállat vont.

– Az emberek bonyolultak. Az életük is az.

Jenna, mielőtt folytatta volna, körülnézett.

– Folyton dolgozom, mert muszáj. Ki kell fizetnem a napközit, a biztosítást és a lakás bérleti díját. Ha néha akad szabadidőm, azt Addie-vel és Walshsal töltöm. – Kezével letörölt egy cseppnyi kávét az asztalról. – Te bármilyen lányt megkaphatsz. Nem utánam kéne rohangálnod. Higgy nekem!

Mondhatott volna még ezer indokot, de úgy döntött, ez most egyelőre elég lesz.

– Én csak azt tudom, hogy egyetlen dolgot akarok, az pedig egy esély. Veled. – A férfi a könyökére támaszkodva előredőlt. – Ez ezután sem lesz másként, hacsak azt nem mondod, hogy kopjak le. Lehet, hogy kitartó vagyok, de azért értek a szóból.

Jenna, bár nem akarta, erre elmosolyodott.

– Akkor azt hiszem, holnap újra látjuk egymást.

~

Habár a Full Cup a város egyik legnépszerűbb kávézója volt, napközben azért akadtak üresjáratok. Késő délelőtt és kora délután egyetemisták ültek be, fülükben fülhallgató, előttük nyitott laptop, erősen koncentráltak. Néha követelődzők voltak – a túl sok koffein türelmetlenné és ingerültté tette őket –, ám ezen a napon a sor a pult előtt nem volt olyan hosszú, úgyhogy Jenna tudott a munkabeosztáson dolgozni egy keveset. Alexandra váratlanul meglepetésbulit szervezett a nővére születésnapja alkalmából – persze a Bahamákra, hova máshova –, úgyhogy hó végén szüksége volt öt szabadnapra. Jennának, mint „menő” főnöknek, aki mellesleg minden dolgozó vágya, nem volt más lehetősége, mint újraírni a munkarendet.

Fogta a munkahelyi laptopot meg a nagy iratrendezőt, és hátravonult egy sarokba, ahonnan láthatta ugyan a helyiséget, de ha mázlija volt, néhány percre egyedül tudott maradni. Az üzlet hátsó részét galériának hívták. Évente párszor felkértek néhány helyi művészt, hogy kiállíthassák néhány alkotásukat. Mindenféle művet szívesen fogadtak, akár olyanokat is, amiknél Jenna szerint Addie – sőt, akár még Walsh is – képes lett volna szebbet csinálni.

Miközben arra várt, hogy a laptop feléledjen, a plafonról horgászzsinórón lógó falióra arcú mackógyűjteményt mustrálgatta. Ha ez művészet, akkor ő egy Superwoman. Régebben hajlott rá, hogy ő is művészetnek tituláljon bármit, amitől a befogadónak érzései támadnak. Manapság viszont az ilyen mackószerű rémségek inkább bosszantották. Persze végül is ez is egyfajta érzés.

Tekintete a falon lévő kis méretű fényképre tévedt. Fekete-fehér kép Ilford Galerie-papíron, vékony, fekete keretben fehér zsinóron. Egyszerű, alulértékelt kép, ami a legkevésbé sem figyelemfelkeltő, leszámítva a képen lévő arcot. Egy lehunyt szemű, mosolygós, idős asszonyt ábrázolt, aki fejét hátrahajtva élvezi ki a hegyek mögött lenyugvó nap utolsó sugarait. A hegyeket persze nem lehetett látni a fotón, de Jenna fel tudta idézni a friss levegő illatát, az arcát csipkedő hűvösséget és a hegy felől érkező szelet, amikor a képet készítette. Nyolc éve történt. Vajon Rickie, a nő, akivel Jenna ott nyugaton összebarátkozott, él még?

A laptop végre beindult, ő pedig elkezdhette kiötleni, hogyan engedhetné el a legjobb és legnépszerűbb baristáját egy hétre a Bahamákra, és hogy a távolléte alatt milyen beosztással alkalmazkodjon a többiek iskolai és családi elfoglaltságaihoz.

Közben segítenie kellett a vendégeknél, és feltakarította a vécébe dobott betét okozta rendetlenséget – ki képes ilyesmire, de tényleg? –, valamint előkerítette az eltűnt epres-mentás szirupot… de végül mégis sikerült megcsinálnia a beosztást. Lecsukta a laptopot, felállt, amikor meghallotta, hogy a telefonja berreg, vagyis üzenete érkezett. Elővette, és látta, hogy több olvasatlan üzenete is van, és mind Maxtől jött.

Híreim vannak. Hívj fel.

Azután: Tudom, hogy munka közben is nálad van a telefon. Beszélnünk kell.

A legutolsó pedig: Ne most koptass le.

Mielőtt tárcsázta volna a számot, a telefon ismét berregett, de ezúttal hívás jött.

– Nem koptatlak le – szólt bele, mielőtt a férfi rázúdított volna mindent. – Csak dolgozom. Mi a helyzet?

– Megkaptad.

– Mit kaptam meg?

Odaintett Mariónak, hogy egy perc, és jön.

– A Halküónt.

Jenna hátradőlt a sarokban, és fejét a falnak támasztotta. Mario idegesen tárta szét a kezét.

– De hogyan?

Igyekezett nem tudomást venni Mario szokásos drámázásáról.

– Megüresedett egy hely, és te kaptad meg. Talán én is besegítettem egy kicsit, de olyan sokat nem kellett. Tetszett nekik, amit küldtél.

– De hát az csak pár kép volt a lányokról… meg fákról…

– Az nem érdekes. Sikerült.

– És mi lesz a pénzzel? Már attól is hülyén éreztem magam, hogy egyáltalán jelentkeztem, mert tudtam, hogy nem engedhetem meg magamnak.

– Csak annyi a dolgod, hogy elmenj. Minden mást fizetnek.

– De hogyan?

– Hiszed vagy sem, léteznek gazdag művészettámogatók, akik szeretnek pénzt adni az olyan lehetőségekre, mint ez. Ne kérdezz túl sokat!! Csak érj oda péntekig. És vidd a fényképezőgépedet is.

Három

Jenna

Két órával később Jenna hazafelé tartott, a ruháján és a bőrén pedig még mindig érezte a pörkölt kávé és a vaníliaszirup illatát. Könyökét az autó ablakpárkányára tette, és kezével a hajába túrt. Max mindig is lendületes volt. A legteljesebb mértékben. Ez volt az egyik, amit a legjobban szeretett benne. Vagyis hát egyszer szerette, máskor gyűlölte ezért, attól függ, mi volt a helyzet.

Max a Belmond Egyetem fotográfia tanszékének vezetője volt, és egyben az egyetlen ember, aki tisztában volt Jenna fényképezés iránti szenvedélyével. Pár éve ismerkedtek össze a nashville-i botanikus kertben. A férfi figyelte, ahogy egy levélkupac fölé hajolva a legmegfelelőbb szögből próbálja elcsípni a napfényt.

– Segíthetek? – kérdezte anélkül, hogy felnézett volna.

– Csak azon tűnődtem, ki tanította erre. Mármint arra, hogy megtalálja a megfelelő megvilágítást. Erre a legtöbben nem képesek.

Jenna elvette szeme elől a fényképzőgépet, és megvonta a vállát.

– Csak szórakozom egy kicsit.

– Nekem nem úgy tűnik.

Azóta nagyjából minden hónapban találkoztak a botanikus kertben vagy máshol, együtt fotóztak, és Jenna – ahogy a férfi fogalmazott – „kreatív jövőjéről” beszélgettek. Mindig olyan helyre mentek, ahova gyerekeket is lehetett vinni, bár emiatt legfeljebb egyórás elfoglaltságot tervezhettek. Néha a belvárosi könyvtárban találkoztak. Az átrium lépcsőjén Addie és Walsh voltak a modelljeik, miközben igyekeztek az ablakokból az arcukra eső fényben megörökíteni őket. Maxszel, aki életkora szerint akár Jenna apja is lehetett volna, igazi jó barátok lettek, a közös kiruccanásaik pedig Jenna egyetlen kreatív elfoglaltságává váltak.

Három hónappal korábban Max berontott a Full Cupba, odavágtatott a pulthoz, és miközben Jenna éppen a bevételt számolta a kasszában, odacsapott elé egy szórólapot. Aztán addig nézte, míg Jenna rá nem emelte a tekintetét.

– Eltévesztettem miattad a számolást – mondta neki.

– Ez sokkal fontosabb! – Ujjával dobolni kezdett a papírlapon. – Meg kell próbálnod!

A HALKÜÓN MŰVÉSZTELEP EGY NYUGODT, CSENDES,
ELZÁRT BÚVÓHELY A SINGER CREEK TERMÉSZETVÉDELMI KÖRZETBEN FLORIDA PARTJAI KÖZELÉBEN.

VÁRJA A VÉGTELEN IDŐ, TÉR ÉS A TERMÉSZET SZÉPSÉGE, HOGY MEGÉLJE AZ ÖNT KITELJESÍTŐ MŰVÉSZETET.

– Te viccelsz velem, ugye?

– Úgy nézek ki?

Felvonta vastag, szürke szemöldökét, és komoly arcot vágott.

– Sosem sikerülne.

– Viszont a te nagy szerencsédre benne vagyok az ajánlóbizottságban. De még ha ebből nem is kérnél, a munkáid magukért beszélnek.

Jenna már emelte volna a kezét, de ő folytatta:

– Mielőtt megkérdeznéd, adnak ösztöndíjat, és mivel a bizottság tagja vagyok, van befolyásom arra, hogy ki kaphatja meg. – Ujjával megint dobolni kezdett a szórólapon. – Ez remek lehetőség lenne neked.

Jenna a papírdarabra meredt. A vastag betűs felhívásban az állt, hogy a művészek addig maradnak, ameddig csak akarnak, ami lehet akár csak két hét vagy akár nyolc. Nyolc hét magány? Túlságosan szépnek és egyben ijesztőnek hangzott ahhoz, hogy elhiggye. És egyben lehetetlennek is.

– Olyan lehetőséget kerestél, amivel visszatalálhatsz a fotózás világába, és hosszú ideje nem volt semmi. Itt pedig még egy mentorod is lenne. Ismerem őt. Elég jó. Egy kicsit érdes a modora, de ez neked nem fog gondot okozni.

– Ez mind csodásan hangzik, de ha még emlékszel, van két kis emberke, akikről gondoskodnom kell. Még egy hétre sem tudom senkire bízni őket.

– Ezek csak apróságok! – legyintett. – Majd mindent kigondolunk. Egyelőre csak nézd meg a honlapot és azt, hogy mások mit írnak a Halküónról. Ennél jobbat úgysem találsz. És az út Alabamán keresztül vezet. Nem arra lakik a nővéred?

Jenna szórakozottan bólintott. A szórólapon lévő fotó egy tavat mutatott alkonyatkor, a távolban kunyhókat, a tábortűz körül ülő embereket. Égig érő sötét fákat. Egy másik képen egy nő állt egy nagy festővászon előtt, és a szakállbroméliával borított vastag tölgyfákat nézte a háttérben. Jennának felrémlett egy másfajta élet. De az már nagyon régen volt.

– Nem hiszem, hogy érdekel. – Visszalökte a cetlit a pultra.

A férfi nem nyúlt érte, csak őt nézte.

– Jenna, te vagy a legfantasztikusabb ösztönös tehetség, akivel valaha találkoztam, és hidd el, nem most kezdtem. Itt az ideje, hogy visszatérj a művészvilágba. Az, hogy szívecskéket rajzolsz a tejhabba, nem művészet.

~

A háta mögött harsány dudálást hallott, ami félbeszakította gondolatait. A visszapillantó tükörben látta, hogy a mögötte lévő sofőr durván mutogat neki, mire bocsánatkérésképpen felemelte a kezét. A kilométeróra szerint ötven helyett harminccal ment, ami körülötte mindenkit feszültté tett. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse Maxet és a bolond ötleteit. Mielőtt befordult az utcájukba, egy ding jelezte, hogy a kocsiban már alig maradt benzin.

– Ez biztos valami vicc! – morogta maga elé.

Már kifizette a lányok nyári napközijét erre az időszakra, és a következő határidő pénteken lesz. Szabad kezével beletúrt a hajába. Úgy érezte magát, mintha egy mókuskerékben róná a köröket egyre gyorsabban, anélkül hogy bárhova is tartana. Ezt még egy alkotóközösség sem tudná helyrehozni.

Hazaérve Jenna kinyitotta a bejárati ajtót, és várta, hogy Walsh teljes testsúlyával a karjába vesse magát a küszöbön, ahogy mindennap, de ez nem történt meg. Kendal a kanapén ült, az orrát törölgette, a szeme vörös és dagadt volt, miközben mobilját a füléhez tapasztotta. Legszívesebben azt mondta volna annak a szegény lánynak, szedd már össze magad!

– Kendal!

Kendal felpattant.

– Ó, Miss Sawyer, nem is hallottam, hogy megjött. – Majd azt mondta a pasijának: – Mennem kell. Majd találkozunk.

Illetve a pasi elvileg már az exe volt.

Miközben Kendal összeszedte a holmiját, Jenna ledobta táskáját az asztalra, Addie-t pedig ott találta a hálószobája padlóján egy halom rózsaszín és lila legókupac közepén.

– Anyu! Segítesz összerakni ezt a várat?

– Csak egy percet kérek. Hol a tesód?

Addie megvonta a vállát.

– Az előbb itt volt, de elment, hogy megkeresse a többi legót.

Jennának torkában dobogott a szíve, ahogy szobáról szobára járt, hogy megtalálja Walsht. Félrehúzta a zuhanyfüggönyt, benézett a kanapé mögé, és ellenőrzött minden szokásos búvóhelyet. Az aprócska házban egy percig sem tartott rájönnie, hogy Walsh nincs a házban.

– Kendal, hol van Walsh?

– Én… Nem Addie-vel van?

– Nem. Mikor láttad utoljára? – Jenna igyekezett nem felemelni a hangját.

– Nem tudom – felelte Kendal, és a hanghordozása pánikról tanúskodott. – Nem olyan sok idő telt el. Az hittem, mindketten Addie szobájában vannak.

– Megmondtam, hogy mindig figyelned kell arra, hol van Walsh.

– Anyu, mi a baj? – Addie a konyhaajtóban állt, és aggódva vonta fel a szemöldökét, ami nem volt szokatlan látvány Jenna idősebbik lányának kedves, érzékeny arcán.

Jenna átvágott a szobán, szélesre tárta a bejárati ajtót, és Walsh nevét kezdte kiáltozni. Aztán megint. És megint. Megnézte a ház melletti bokrokat, ahol Walsh szeretett katicabogarak után kutatni, és a szomszédban álló fát is, amire mindig fel akart mászni. Pár perc elteltével Walsh nevét kiabálva elindult a járdán. Egyszer csak végre meghallotta a választ.

– Anyu!

Jenna sarkon fordult, és látta, hogy Walsh éppen felé rohan. Deloresszel volt, aki a rossz csípője dacára igyekezett lépést tartani vele. Walsh egyenesen Jenna lábának rohant.

Jenna letérdelt, hogy szembenézhessen a kisebbik lányával.

– Hát te meg hol voltál?

– A kiskutyával játszottam – felelte, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna.

Jenna szíve kalapált. Delores, amikor futva és lihegve odaért hozzájuk, széttárta a karját.

– Nagyon sajnálom, Jenna, épp vacsorát csináltam, amikor megláttam, hogy a verandán játszik Gretával. Gondoltam, telefonálok, de aztán úgy döntöttem, inkább visszahozom, mielőtt elkezdenél aggódni.

Jenna letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából.

– Ó, drágám! – mondta erre Delores. – Azt hiszem, egy kicsit elkéstem ezzel.

Jenna magához szorította Walsht, és igyekezett lelassítani ziháló lélegzetét.

Néha azt kívánta, bárcsak Addie-nek és Walshnak olyan szerencséje lenne, hogy máshova, egy nyugodtabb, békésebb életbe születtek volna, egy igazi amerikai családba, ahol van kutya az udvarban, és a sütőben mindig sütemény sül. Olykor saját magának is ilyen életet szeretett volna, hiányzott neki, pedig egyszer már megvolt, csak kiengedte a kezéből.

Máskor viszont arra vágyott, hogy még mindig Jenna Sawyer legyen, az a lány, aki soha nem nyugszik. Az egyik régebbi fiúja mondta ezt róla. Soha nem maradt túl sokáig egy helyen, mindig lecsapott a soron következő új és ragyogó lehetőségre. Most már más volt a helyzet, de adódtak alkalmak – mint ez a mostani –, amikor jó lett volna elrohanni. Elfutni, mielőtt minden túlságosan fájdalmassá válna.

Aztán Jennát a kegyetlen és gyönyörű valóság visszarepítette a ház előtti járdára. Kisimította Walsh haját az arcából, és megcsókolta a homlokát.

Este a palacsintából és rántottából összedobott vacsora és egy Walshsal történő komoly beszélgetés – miszerint tilos egyedül elhagynia a házat – meg néhány esti mese után a lányok végre elaludtak. Jenna a tűzhelynél állt, és a kihűlt maradék tojást ette. Kimerült volt, és a délután történtek miatt még mindig feszült.

Habár Kendal is lehetett volna óvatosabb, Jenna a felelősség minden súlyát a saját vállán érezte.

Levett egy üveg vörösbort a polcról, öntött néhány ujjnyit két borospohárba, majd leült a kanapéra, és várt. Néhány perccel nyolc óra után meghallotta Delores szokásos halk kopogását, és beengedte.

– Szia!

Becsukta mögötte az ajtót.

– A lányok rendben ágyba kerültek?

– Igen, asszonyom. Walsh még pisilni sem ment ki, egyszer sem.

Delores felnevetett, majd leült a kanapé másik végébe.

– A kisasszony miatt lesz még néhány ősz hajszálad. Még szerencse, hogy olyan aranyos.

– Folyton történik valami. A napközi időpontjai állandóan változnak, a bébiszitternek szerelmi bánata van, a vásárlók meg azt gondolják, hogy a Skinny Latte a legfontosabb a világon. Aztán még Walsh is felszívódik.

Delores megpaskolta Jenna térdét.

– Nem szívódott fel. Csak nálam volt. Ismeri azt a helyet. Valószínűleg nem volt tisztában vele, hogy bármi rosszat csinál.

– Tudom. És igazad van. De az, hogy nem tudtam, hol van… Rémisztő volt. Képtelen voltam nem valami erőszakos állatra gondolni, aki egy lesötétített furgonban cirkál az utcákon. – Megtörölgette a szemét.

– Hé, ne gondolj ilyesmire! Walsh jól van, biztonságban ágyba került, és minden rendben. Ez csak egy apró kellemetlenség, nem több.

Delores a dohányzóasztalon lévő pohár után nyúlt.

– Na jó, nem bánom. Az orvos azt mondja, jót tesz a szívemnek.

Jenna elmosolyodott. Delores minden áldott este ugyanezt mondta.

– Az a jóképű pasas ma is meglátogatott?

– Ahogy mindennap.

– Az azért elég beszédes, ha valaki minden reggel munkába menet benéz hozzád.

– Igen, valóban. Azt jelenti, hogy túl sok szabadideje van.

Delores megrázta a fejét.

– Nem erről van szó, és ezt te is tudod. Miért nem engeded, hogy…

– Úgysem működne.

– De miért is nem?

– Hát, csak mert… nem az esetem.

Delores összehúzta a szemöldökét a borospohár fölött.

– És ez mit is jelent pontosan?

– Hogy ő túlságosan… szelíd. És okos… biztosan sosem hozna rossz döntést az életében.

– Kicsikém, mindenki hoz rossz döntéseket, ez alól ő sem kivétel. Te pedig ráadásul túl fiatal és túl okos vagy ahhoz, hogy bármilyen romantikát kizárj az életedből, mielőtt egyáltalán elkezdődhetne.

Jenna hátradőlt a kanapén, és belesüppedt a háta mögött lévő puha párnákba. Eközben Deloresre pillantott. Delores hónapok óta szinte minden este „beugrott egy gyors látogatásra”. Általában csak addig maradt, amíg megittak egy pohárka bort. Jenna pedig egy ideje úgy érezte, hogy vele együtt az éjszakai magány is belopódzik a szobába.

Delores férje, Willard egy éve, pont egy nappal az ötvenedik házassági évfordulójuk után hunyt el. Amikor átjött, Jenna szerelmi élete minden egyes alkalommal terítékre került. Persze másról is beszélgettek, például, hogy mi a tökéletes kávé titka, vagy hogy Delores hiába próbálkozik, hogy a helyi edzőterem „Ezüstcipő” csapatába bekerüljön, és szóba jöttek Jenna valaha ígéretes fotós tervei is.

Mintha képes lenne a gondolataiban olvasni, Delores a kanapéról látható fal felé biccentett.

– Imádom azokat a fotókat.

Jenna bólintott.

– Én is. De akkoriban elég zűrös volt az életem.

– Minden fiatal anyának az.

Walsh világra jötte után Jenna temérdek képet készített.

A szülés után igazi csődtömegnek érezte magát, egyedül kellett gondoskodnia egy kétévesről, miközben az újszülött minden percben igényt tartott rá, a mellei folyton feldagadtak, a feje kótyagos volt az álmatlanságtól. Ennek a zűrzavarnak a kellős közepén vette elő a fényképezőgépet, és kezdett képeket készíteni.

Az olívabőrű és sűrű, sötét hajú Walsh – sápadt arcának csak a szempillája adott némi színt – folyton aludt, és csak azért kelt fel néha, hogy még több tejet követeljen. Addie egy kosárnyi fa építőkocka társaságában a földön ült, szőke haja tökéletes lokniban göndörödött. Jenna egymás után kattintgatott, nem tudta, a képek hogy fognak sikerülni, de nem is igazán törődött vele. Csak az számított, hogy az ujjai végre rátaláltak a szabadságra, végtagjai felismerték a megszokott mozdulatokat, ahogy fordult és letérdelt, hogy a megfelelő látószöget megtalálja ahhoz, hogy megörökítse a Walsh arcára vetülő fényt vagy Addie göndör haját.

Még ma is tisztán emlékszik, hogy szállt fel a pára, és hogy csillantak meg a pókhálók. A kimerültsége, ami folyton kínozta, mint valami állhatatos szörnyeteg, pár percre visszavonult a sarokba, és átadta helyét a békességnek és a világosságnak. A fényképezőgép mögött el tudott bújni a valóság elől, és ahogy kattintott, minden tökéletessé vált.

A Maxszel való találkozását követően a havi kirándulások jelentették számára a friss levegőt, de ez persze nem ugyanaz, mint amikor valaki gondtalanul és a felelősségtől megszabadulva nyakig merülhet az alkotás örömében, és bízhat abban, hogy az alkalom megteremti neki a tökéletes pillanatot.

– Emlékszel arra az alkotótáborra, amit nemrég említettem? – fordult Jenna Deloreshez. – Amire Max rá akart beszélni, hogy jelentkezzek?

Delores bólintott.

– Azt mondtad, nem hinnéd, hogy megpróbálod.

– Nem terveztem, de aztán mégis megtettem, pedig tudtam, hogy nem engedhetem meg magamnak, és nem is lenne időm rá. Főleg azért tettem, mert azt akartam, hogy Max békén hagyjon.

– És?

– Ma tudtam meg, hogy megkaptam. És ki is fizetnek mindent.

Delores kiegyenesedett ültében.

– Tehát elmész?

– Nem tudom.

Ahogy kimondta ezeket a szavakat, azt is tudta, milyen választ vár. De még ha rászánná is magát, hogy elszakad a gyerekektől, a háztól, a házimunkától, a bébiszitterektől és mindentől, ami az újabban egyre gyakrabban fel-feltörő alkotó energiáinak gátat szab, vajon visszakapja ezt az időt valaha?

– Hogy érted azt, hogy nem tudod? Ez a lehetőség szinte aranytálcán került eléd. Igent fogsz mondani rá.

– És mihez kezdjek a lányokkal?

Delores az ujjával dobolni kezdett a borospohár szélén.

– Nos, tudod, hogy szeretnek nálam időzni.

Elmosolyodott.

– Delores, még egy hétre sem hagynám rád a lármás kölykeimet. Teljesen kikészítenének.

– Tudok bánni a gyerekekkel, drágám. Nekem is van belőlük négy.

– Igen, de ők már felnőttek. Mikor volt utoljára, hogy meg kellett fürdetned egy izgága háromévest, vagy vacsorát kellett főznöd egy válogatós ötévesnek?

– Igazad van. És mi a helyzet a családoddal?

Delores tudott egy s mást Jenna szüleiről. Az anyja hat éve halt meg, az apja pedig, aki addig sem igazán vett részt a gyereknevelési feladatokban, a felesége halála után még távolabb került ettől. Még mindig Birminghamben élt, aktív és tettre kész volt, és addig szándékozott dolgozni, amíg csak túl idős nem lesz ahhoz, hogy a zenekara előtt állva a karját fel tudja emelni.

– Hát a nővéred?

Jenna megvonta a vállát, bár igazság szerint Betsy már nem is jutott eszébe. Ettől az ötlettől viszont még idegesebb lett. Jó ideje már, hogy nem beszéltek egymással úgy igazán, és az, hogy odaálljon elé a tervvel, hogy két hétre elmenne fényképezni, teljesen elképzelhetetlennek tűnt.

– Egy farmon élnek, igaz? Vannak gyerekeik?

– Nincsenek. A kishúgnak jutottak a kölykök. A nővérnek meg a tökéletes férj.

– Az a férfi biztos, hogy nem tökéletes, ezt megmondhatom. A kérdés viszont az, hogy a nővéred és az ő tökéletlen férje elvállalná-e a gyerekeket arra az időre, amíg elmész.

Jenna kihörpintette a bor maradékát, majd visszatette a poharat az asztalra.

– Nem tudom. Talán. De most komolyan, hogy tehetnék ilyet? Még ha el is vállalná őket, hogyan rabolhatnék el ennyi időt az életemből csak azért, hogy ilyesmit csináljak? Ez túl sok.

Miközben beszélt, arra a megtakarítási számlára gondolt, amit azután nyitott, hogy Walsh megszületett. Minden hónapban tett rá egy kis pénzt, mert szerette volna elvinni mindhármukat egy kis meglepetés vakációra. Pár hét egy farmon talán felérne a lányoknak egy vakációval. Nem olyan, mint a Disney Park vagy egy lovaglás a tengerparton Georgiában, de ilyesmit amúgy sem tudna kifizetni.

Delores úgy helyezkedett, hogy Jenna szemébe tudjon nézni.

– Tudod, hogyan működnek az oxigénmaszkok a repülőgépeken, ugye?

Jenna szája mosolyra húzódott.

– Igen, rémlik, hogy hallottam róla.

– Az utasoknak mindig elmondják, hogy amikor azok a maszkok leesnek, mielőtt másra feltennéd, magadra tedd fel először. A gyerekekkel is így van ez, kicsikém. Törődnöd kell magaddal, hogy a gyerekeiddel is jól törődhess. Látom ám, hogyan élsz. Tudom, hogy nehéz.

– Ők jó gyerekek. Csak…

– Hát persze, hogy jók! – Delores Jenna térdére tette a kezét. – És ez neked köszönhető.

Jenna megrázta a fejét, de Delores folytatta:

– Magadhoz is jónak kell lenned. Tudod, én nem voltam egyedülálló anya, mint te, de Willard munkája miatt rengeteget voltam egyedül. Többet, mint hittem volna. Imádtam a gyerekeimet, még mindig imádom őket, de volt olyan, amikor az utcába érve legszívesebben balra fordultam volna ahelyett, hogy jobbra menjek. Jó lett volna elhajtani a naplementébe, nem örökre, csak legalább egy kis időre. Lélegzethez jutni anélkül, hogy másik négy ember elszívná előlem a levegőt. Talán neked pont ez az esélyed arra, hogy levegőhöz juss. Egyedül. – Az órára pillantott, majd a bokája és a térdízületei tiltakozása dacára felemelkedett a kanapéról. – Nekem mindjárt itt az alvásidő. Holnap rajta tartom a szemem a hátsó verandán, arra az esetre, ha Walshnek újabb játékhoz támadna kedve.

Az ajtóhoz érve még hozzátette:

– Ezt nem szabad elszalasztanod, Jenna! Hívd fel a barátodat, és mondd neki, hogy elmész.

Miután Delores távozott, Jenna még egy kicsit ott maradt a kanapén, és gondolatban lejátszotta az összes lehetséges forgatókönyvet. A szervezés gondolatára még a feje is megfájdult, de egyik része legszívesebben azonnal kocsiba pattant volna, hogy mindentől megszabaduljon. Csak hogy egy kis időre ismét úgy tehessen, hogy ugyanaz, aki azelőtt volt; magának való és szabad. Hogy nem egy elrontott, hibás kapcsolat két gyönyörű és ártatlan következményével él együtt. Hogy huszonnyolc éves létére nem kell sutba dobnia a saját vágyait és életcéljait, hogy ne legyen más, csak egy egyedülálló, dolgozó anya.

Már majd’ leragadt a szeme, de elővette a nappali asztalának fiókjából a régi laptopot, és bekapcsolta. A bankja honlapjára ment, és beírta a jelszót, hogy ránézzen a számlájára. A folyószámlán döbbenetesen alacsony összeg volt – ami a fizetésnap előtt közvetlenül nem is volt túl meglepő –, ám a megtakarításait is ellenőrizve eltöltötte a remény. Nem volt nagy vagyon, de arra elég, hogy egy darabig fedezze a számlákat és a lakbért.

A légkondicionáló bekapcsolt, ő pedig levette a kanapé háttámlájára terített takarót.

Megborzongott, talán a hűvös levegőtől, talán a rossz előérzet miatt, maga sem tudta. Eszébe jutott Betsy és Ty farmja, a közel két négyzetkilométernyi terület, ahol a gyerekek játszhatnának, ráadásul háziállatok közelségében. Akár egy nyári tábor; a lányok iszonyatosan élveznék. Valószínűleg Betsy és Ty is szórakoztatónak találnák a társaságot.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, felkapta a telefonját, és addig keresgélt, míg rálelt Betsy számára.

– Nem fogja bánni – suttogta maga elé.

Végül aztán mégsem tárcsázott, letette a telefont, és fejét a támlának támasztva hátradőlt. Az álláig húzta a takarót, és lehunyta a szemét. A reggel jobb időpont, hogy szívességet kérjünk. Új nap, új részvét meg ilyenek.

Négy

Ty

Ty Franklin reggelei mindenki másénál korábban kezdődtek. Mielőtt este lefeküdt, az ébresztőórát fél ötre állította be, amiről korábban azt gondolta, hogy ez az időpont csak a késő éjszakai kocsmatöltelékeknek és az éjjeli temetőőröknek való. Amikor a tehenészetet létrehozta, akkor jött rá, hogy a pirkadat előtti legsötétebb óra a nap legcsodálatosabb időszaka. Most már szerencsésnek érezte magát, hogy ilyenkor kel fel, és láthatja a hajnal első sugarait és szépségeit.

Az egyik kezében kávéval kinyitotta az istálló ajtaját. Egy kicsit be volt ragadva, ahogy máskor is. Bosszúsan morgott magában egy keveset, hogy már megint elfelejtett kenőolajat venni. Csak a sarokpánttal volt probléma, de amiatt az ajtó hangosabban nyílt, mint kellett volna. Nem szerette megzavarni a lányokat azelőtt, hogy a fejéshez sorba állítaná őket.

Walker már az istállóban volt, a csöveket és a vezetékeket kötötte össze. A kölyök keményen dolgozott, de még túl fiatal volt. Ő is tehenésznek készült, ezért az apja, a szomszéd farm tulajdonosa ragaszkodott hozzá, hogy egy másik pajtában beletanuljon a mesterségbe.

Ty kicsit arrogánsnak találta, de neki nem volt tinédzserkorú fia, úgyhogy nem tudta megítélni egy másik ember gyereknevelési döntéseit. Ő csak igyekezett megtanítani a fiút mindenre, amire csak lehetett, miközben próbálta megakadályozni, hogy túlságosan teletöltse a tejeskannákat, vagy hogy megrémissze a teheneket.

– Jó reggelt, Mr. Franklin!

Ty bólintott. Áthajolt Walker válla fölött.

– Azt a vezetéket újra kell rögzíteni. Látod azt a göböt ott? Nem tud tőle elfolyni a tej. A tehén rugdosni fog, és megsérülhet.

– Igen, uram!

Majd ügyetlenkedve megpróbálta kiegyenesíteni a csomót a vezetéken.

És ez minden egyes reggel így ment.

Ty levette a kalapját, megdörzsölte a homlokát, majd visszatette. Átvágott az istállón, és bement a túloldalán lévő apró irodába. Minden reggel aprólékosan felírta a fejések részletes adatait. A sarokban álló koszos irattartó szekrényben ott sorakoztak a sárga noteszek, rajtuk az apró betűs jegyzetek. Ty tudta, mi az Excel, ahogy azt is, hogy ha egy táblázatba pötyögné be a számokat, azzal megmenekülne attól, hogy a noteszek fölé kelljen görnyednie. De ő szerette a biztonságot és a papír ismerős érintését. És nem szívesen zárta volna élete munkáját egy láthatatlan felhőbe.

Öt órakor Walker szélesre tárta a kaput, és félreállt. A tehenek megindultak az istálló egyik oldalából a másikba. Pontosan tudták, hova kell menniük, ahogy a férfiak is, hogy félre kell állniuk. Amikor a 013-as elhaladt Ty mellett, egy pillanatra megállt, és felé bökött az orrával. Ő odanyúlt, és megvakargatta puha, foltos orrát. A tehenek pont olyan aranyosak, akár a kutyák, mondjuk egy labrador. Persze nem pont ugyanaz az érzés, amikor egy kérődző, majdnem hétszáz kilós Holstein szegődik az ember mellé. De az biztos, hogy nem hagyja hidegen az embert.

Legfőképp az a jó érzés, hogy egy ilyen tehén és a kétszáz másik hasonló jelenti az ember nyugodt nyugdíjasévei zálogát, ahogy ez Ty esetében is volt.

Nem volt például Ono Island-i háza vagy halászhajója, nem mintha erre vágyott volna. Úgy képzelte, hogy egy hintaszékben üldögél majd a verandán, az oldalán Betsyvel. Előttük jeges tea, egy tálban zöldbab, esetleg pekándió.

Azóta erre vágyott, amióta Auburnban iskolás korukban először meglátta a lányt. Néha megfeledkezett az egész eddigi életükről, és csak az öregkoruk lebegett a szeme előtt: ők ketten a hintaszékben, kézen fogva, boldogan. Valaha arra is gondolt, hogy néhány tejfölszőke kölyök is rohangál majd az első udvaron, de aztán arra jutott, hogy az istállókban lévő 218 tehén és a lármás munkások épp elég feladatot adnak neki. Ez zűrzavarnak éppen elég volt neki.

~

Mialatt a tehenek a fejőgépre kötve boldogan zabot rágcsáltak, és eközben csordogált a tej, Ty az istállóajtóhoz sétált, hogy kiöntsön egy vödör vizet. Miközben a vödröt rázogatta, észrevette a feleségét a tyúkólnál. Mikor reggel az ágyból felkelt, általában megcsókolta, de ez most elmaradt. Nem is igazán tudta, mi volt az oka. Betsy az ágy másik oldalán, tőle elfordulva, összekuporodva feküdt, jól látszott a sziluettje a vékony takarón keresztül. A térdét felhúzta, és kezével eltakarta az arcát, mintha ki akarná zárni a külvilágot.

Az ujjával gyengéden végigsimított a hátán. Mikor álmában vagy a gondolataiba merülve felvette ezt a védekező pozíciót, Ty tudta, hogy az árnyak még mindig kísértik, beleivódnak a hajába, karon ragadják, facsarják a szívét.

Néha úgy érezte, Betsy jobban járt volna, ha valamelyik auburni diákszövetségi fiúhoz megy feleségül.

Bárkit megkaphatott volna, de ő Tyt választotta. Ő még mindig nem értette, miért. Amikor találkozgatni kezdtek, Ty azt mondta neki, bármit megtenne érte. Már akkor is így érezte, mikor még csak öt perce ismerték egymást, és ez azóta sem változott. De mi van, ha képtelen megadni neki, amit a legjobban szeretne? Az, hogy ez sehogy sem sikerül, teljes ellentétben állt a saját magáról alkotott képpel.

Ahelyett, hogy aznap reggel fölébresztette volna, hagyta, hadd aludjon, és imádkozott, hogy szép álma legyen; lágy, beburkoló és könnyed. De most, hogy a tyúkólnál meglátta, és figyelte, ahogy a gyerekkori hintát nézi, azt kívánta, bárcsak ne szalasztotta volna el a pillanatot, hogy mégis megcsókolja. Csak hogy emlékeztesse arra, hogy szereti, és minden rendben lesz.

Betsy fesztelenül beszélt neki arról, mennyire várja a nyarat, és majd ellátogatnak Orange Beachre, esetleg éjszakára szállást foglalnak valami szép helyen. De ez az álca nem volt elég vastag, hogy Tyt megtévessze. Néha pedig azon tűnődött, vajon az ő álcája elég vastag-e, hogy a saját érzéseit elrejtse a felesége elől.

Öt

Betsy

Amikor a reggeli fejés és rohanás véget ért, a férfiak bevonultak a házba, úgy falták be a reggelit, és itták a kávét, amit Betsy készített, mintha egy sivatagi oázisban volnának.

Betsy odahúzta az egyik konyhai széket, és felhúzott térdekkel, a lábát átkarolva leült. Szerette Tyt hallgatni, amikor a barátaival volt, viccelődtek, és ugratták egymást, ahogy csak egy csapat férfi tudja.

– Mrs. Franklin, tud már valamit a Quincy ügyében? – kérdezte Walker.

– Még rajta vagyok az ügyön. Tegnap megint beszéltem a tulajdonos feleségével. Azt mondta, hamarosan meghozzák a döntést.

A Quincy egy vásár volt fent Dadeville-ben, ami hónapok óta fontolgatta, hogy kereskedjenek-e Franklinék tejével. Mivel a farm reklámozásáért és népszerűsítéséért Betsy felelt, régóta tárgyalt velük. A Quincy Dadeville-ből hat olyan térségben lévő városba szállította a tejet, ahol nem voltak nagy üzletláncok.

– Nagy dolog lenne, ha azokra a polcokra Franklin tej kerülne – mondta Ty.

– Ha szeretnéd, egyik délután oda tudok menni kocsival – felelte erre Carlos. – Meglátjuk, meg tudom-e győzni őket személyesen.

– És hogy csinálnád? – kérdezte Ty. – Csakis a sármoddal?

– Hé, nagyon is jól bánok az ilyen idős hölgyekkel!

A pulton a kávésdoboz mellett Betsy telefonja jelezte, hogy új e-mailt kapott a Detention Javítóintézetből. Az igazgató azt írta, hogy húsz 12–16 év közötti fiú fog érkezni, hogy a tehenészetet meglátogassák.

Észrevette, hogy egy másik e-mailt sem olvasott el. Ez Valerie-től, az Elinore Metodisták gyerekprogramjának vezetőjétől jött. Betsy neve évek óta szerepelt az önkéntes segítők listáján, de tavaly ősszel csendesen lehúzta magát onnan.

Betsy gyorsan írt pár sort Valerie-nek, aki segítséget kért tőle.

– Bocsánat, de most vasárnap mégsem tudok ott lenni.

Ha szerencséje van, Valerie megérti a célzást, és nem faggatja erről többé.

Mikor a fiúk befejezték az evést, sorban odaálltak a mosogatóhoz, hogy leöblítsék a tányérjukat, majd, mint a jól nevelt iskolás gyerekek, a mosogatógépbe tették. Betsy felállt, hogy segítsen, de Ty a vállára tette a kezét.

– Hadd csinálják!

Betsy erre elmosolyodott, és visszaült a helyére. A férfi mellé telepedett, és átkarolta a vállát.

– Ó, ma Anna Bethszel ebédelek! – mondta neki erre. – A tegnapi vacsora maradéka ott van a hűtőben, ha ebédelni szeretnél.

– Hát ez meg mi? – kérdezte Carlos. – Felnőtt ember vagy, és a feleségednek kell főznie rád?

– Nem, én szerencsés ember vagyok, akire a felesége gondolni szokott, és készít neki ebédet. Nem mintha neked bármi fogalmad is lehetne erről.

Betsy lepisszegte Tyt, de Carlos csak nevetett.

– Ay, mi hombre. Csak várd ki a végét! Ott van az én Gloriám. A latin nők nem bírják a puhány férfiakat. – Tréfásan belebokszolt Ty gyomrába.

Ty felnevetett, és ellökte a kezét.

– Én nem vagyok puhány, ember. Készen állsz?

Carlos felpattant a székről!

– Igenis, főnök!

Még mielőtt az ajtóhoz értek volna, megszólalt a telefon. Ty visszalépett, és felkapta a konyha falán lógó készüléket. Az arca egy másodperc alatt váltott színt, és a feleségére pillantott. Odanyújtotta neki a kagylót. A húgod az, tátogta neki.

Betsy átvette.

– Jenna?

– Szia, Bets. Hogy vagy?

– Jól. Hát te?

– Én is, minden szuper.

Ty még utoljára hátrapillantott, majd követte a többieket az istállóba. Betsy leült a székre.

– Biztos? – kérdezte.

Jenna hangja túlságosan vidám volt, ami biztos jele volt annak, hogy nem minden tökéletes.

– Biztos. Minden rendben.

– Addie és Walsh jól vannak?

– Folyton rosszalkodnak, és legtöbbször az őrületbe kergetnek – nevetett fel Jenna. – De amúgy jól vannak.