A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Adiva Geffen: Surviving The Forest, 2018

Fordította
MOLDOVA JÚLIA

Copyright © Adiva Geffen, 2018

Hungarian translation rights arranges with
eBookPro Publishing (www.ebook-pro.com)

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-27-3

A fejemben járnak, és csodálom őket. Őket, akik túlélték a holokauszt borzalmait, majd új életet építettek, és megosztották velem győzelmük történetét. Ez a könyv az ő erejük lenyomata.

Barátom, Arlyn Roffman elegáns határozottságával és szakmai magabiztosságával szegődött társamul a fordítás folyamata során, saját varázsereje pár cseppjének titokzatosságával.

Köszönet Zoénak, aki lelket és szellemet adott ennek a könyvnek angol nyelven. Az ő pontossága, iránymutatása és őszintesége a legmélyebb hálával tölt el.

KI AZ ERDŐBŐL

Csendesen, csitt, halkan legyünk.
Itt a halál nő.
A zsarnok ültette, virágját fakasztotta.
Minden út Paneribe vezet most,
Nincs visszaút,
És apánk is eltűnt,
Vele együtt a fény.
Csitt, gyermekem, ne sírj, kincsem.
A könnyek sosem segítenek,
Az ellenség nem
érti meg sosem…

Shmerke Kaczerginski: Ponary

Az ember csak egyetlenegyszer lát és éri el: gyermekként.

Amit először tapasztalsz, abból szökken szárba képzeleted, s veled marad egész életedben, és minden más későbbi hatás tökéletlen ahhoz képest. Az első otthonod az életed tükre, és a lelked mélyén szeretni fogod. Lesz, hogy az emlékek körülvesznek, tisztán és élesen, néha életlen és bizonytalan lesz a kép. De mindig ott a lélek, mely vissza kíván térni az első otthonba, a gyermekkor emlékébe, a hangokhoz és az illatokhoz, mikor még ismertük a boldogságot és örökké biztonságban éreztük magunkat. Az élet zsúfoltsága nem némíthatja el a sóvárgás hangjait.

Az emlékeim mindörökké visszavisznek a faluba, a konyhába, ahol a mama gombócot főz, s én ott állok, az ablak mellett, és iszom magamba a látványt.

Chaim Nachman Bialik

Ez itt egy Sara nevű nő története, aki kijutott az erdőből, mindörökké hátrahagyva elhunyt szeretteinek sírját.

Sara története, aki elhagyta az erdőt, kilépett a fénybe, vissza az életbe.

Sokféleképp el lehet kezdeni ezt a történetet.

Talán mint egy réges-régi tündérmesét.

„Egyszer volt, hol nem volt, élt egy gyönyörűséges asszony, szerető férjével és szépséges kislányával, míg egy nap…” Vagy így? „Sok-sok éve, még jóval azelőtt, hogy a rémséges, mindent elpusztító háborúban, ahol emberek millióit gyilkolták meg vagy mészárolták le, amikor a világ kifordult magából, elpusztítva és felfalva mindent, és…”

De esetünkben kezdjük a történetet ott, amikor az emberek még elégedettek voltak a sorsukkal, és hálát adtak Istennek mindazért, ami megadatott.

„Egy kis faluban, nem messze Ostrów Lubelski városától és a parczewi erdőktől, boldogan élt a Sidlowski család. Az apa, Jakub Mendel és Taiba, az anyuka.”

A házuk mellett zöld mező terült el, ahol zöldséget és gabonát termesztettek, és csodás virágok nőttek. Az udvaron alma- és körtefák pompáztak, köztük kis patak csordogált. Csirkék szaladgáltak öt kecske és két tejtől dagadó tőgyű tehén körül.

Jakub Mendel és Taiba Sidlowski látta, hogy munkájukat áldás kíséri, ezen örvendeztek, és remélték, hogy házuk hamarosan gyerekzsivajtól lesz hangos. Mindenhol áldást láttak, hálásak voltak a bőségért és a jó szerencséért. Utcakereszteződésben álló kis házban, a puha takaró alatt egymás karjában aludtak el, ajkukon mosollyal, hálásan mindazért, amivel az Úr megáldotta őket.

De a boldog tündérmesékkel ellentétben a mi történetünk cselekménye más lesz.

Valahol az ég peremén felébredt a Sátán, és tekintetét erre a családra vetette. Fájt látnia a boldogságot az apró házban, Taiba és Jakub falujában, Kelet-Lengyelországban. A hegyeken és rengeteg erdőkön túlról az az ötlete támadt, hogy ártó kezével belemarkol e gyönyörű tájba, a rétekbe és mezőkbe, a sűrű erdőkbe és zöld völgyekbe…, a békés falvakba, a mellettük tisztán csörgedező patakba. Még Isten sem, akihez segítségért fordultak az emberek, még ő sem tudott segíteni rajtuk.

Közben Jakub Mendel és Taiba az ágyukban alva szőtték az álmaikat. Alig tudtak arról, hogy valahol nyugaton sátáni terveket kovácsolnak már, és a fekete felhők vadul hömpölyögtek kelet felé.

Első fejezet

Jakub Mendel és Taiba Sidlowski háza egy apró lengyel falu, Wólka Zabłocka keleti felében állt. Békés hely volt, évszázadok óta földművesek lakták. Bár aprócska település volt, szeretetben, barátságban éltek itt egymás mellett zsidók és nem zsidók egyaránt, megértésben.

A zsidók lengyelként élték az életüket, de odahaza tartották a vallási hagyományokat, megtartották a szombatot, böjtöltek jom kippurkor, sátrakat építettek szukkotkor, és ide meghívták szomszédaikat is. Hanukakor meggyújtották a menóra gyertyáit, pészahkor a széderi asztal köré ültek a rokonaikkal a szomszéd falvakból, vagy ellátogattak a családtagokhoz a közeli Ostrów Lubelski városába. A falucska zsidó lakosai mindig meghívták keresztény szomszédaikat az ünnepekre és a családi eseményekre, hogy velük együtt ünnepeljenek, és igyekeztek meglátogatni őket, mikor ők ünnepeltek.

Ha egy idegen látogatott volna el a faluba, nem tudta volna megmondani, hogy az imént látott tejesember, aki kelet felé fordulva imádkozik, vajon zsidó-e vagy keresztény, aki Jézus Krisztusban hisz. – Mind földművesek vagyunk, a földjeinken dolgozunk, nem számít vallás vagy faj – mondta volna egészen biztosan a polgármester, Stefan Sneczki. – A zsidók a testvéreim, mikor anyám belehalt a szülésbe, egy zsidó asszony, Rachel szoptatott engem és a fivéremet. „Rachel mamuskának” hívtuk.

Honnan tudhatta volna Stefan, hogy alig pár évvel később, mikor az első németek megérkeznek a környékre és szaglászni kezdenek, akkor a saját részeges fia, Lucien, a falu semmirekellője, akivel már fiatalként is sokat kínlódott, a német főhadiszállásra rohan felajánlani a szolgálatait – legfőképp, hogy ki a „mi fajtánk” és ki nem – cserébe azért, hogy kinevezzék a falu polgármesterének.

Wólka Zabłockában állt egy kis fakunyhó, két család élt itt egymás mellett. A jobb oldalon, a parczewi erdők felőli részen a gyermektelen Jakub Mendel bácsi Alinka nénivel, a másik oldalon meg, mely a falu központjába vezető útra nézett, Jakub Mendel és Taiba, Surka szülei laktak. A falubeliek kedvesen „a mi két Jakub Mendelünk”-ként emlegették őket.

A kis házat piros cseréptető fedte, a homlokzatra örökzöld borostyán kúszott fel, a falnak Taiba szeretve gondozott rózsabokrai támaszkodtak, piros virágokkal díszítve a házikót. Vastag falai voltak, dupla üveges ablakokkal – szükség is volt erre a kemény, hideg, havas lengyel teleken. Zöld mezőkre nézett a ház, ahonnan rá lehetett látni a szomszéd falvakba és a közeli városba, Ostrów Lubelskibe vezető utakra. Az alig pár kilométerre fekvő városban a 17. század óta nagyobb zsidó közösség élt.

Látni lehetett Taiba nővére, Chaja Bila az út túlsó végén fekvő házának ablakát. Északnak Kolanóba vezetett az út, mellette széles mező terült el – itt élt a család. A családfő a falu susztere volt, Jakub Mendel közeli barátja. Keleten észak felé kanyarodott egy ösvény, mely Fritz Luboskowitz birtokához vezetett, akit minden falusi csodált és tisztelt. Fritz Luboskowitz fontos szerepet játszik a történetünkben.

Ha akkoriban behívtak volna ide, ebbe a házba, valószínűleg melegen fogadtak volna. Nyáron Taiba friss limonádéval kínálta a vendégeit, télen a kályha mellé ültette őket, hogy az út viszontagságai után átmelegedjenek. Taiba örült volna, ha a barhesz és a hal felszolgálása közben a vendégei elmesélik, mi történt a szomszédos falvakban, ki betegedett meg (Isten ne adja), kinek született gyermeke vagy (Isten ne adja) ki halt meg. Ugyan akkoriban még ritkaságszámba ment a faluban, de már rádió sugározta a híreket, és csak Fritznek volt ilyen készüléke odahaza. Leginkább az utazó kereskedők szolgáltak hírekkel, melyek aztán terjedtek tovább a falvakban.

A házikó közepén, a jókora étkezőasztal mellett egy régi, diófa könyvszekrény állt, zsúfolásig tele könyvekkel. A Bölcsek legendái, a szombaton és ünnepeken használt imakönyv, a Sulchán Áruch, több példányban a Biblia, a Gemara, a Tzeno Ureno és más szent könyvek, különleges képekkel illusztrálva. A szülőktől örökölték őket vagy a falvakat járó, szent könyveket áruló házaló kocsijáról vették.

Ha a házukat valaha elérte volna a Sátán keze, minden erejükkel védeni és menteni próbálták volna ezeket a könyveket. De közben kéken ragyogott az ég a fejük felett, s életük különleges és hétköznapi napjain is olvasták és élvezték ezeket a köteteket.

A könyvespolc mellett egy komód lakat alatt őrizte Taiba hozományát, a pészahi étkészletet. Üveg- és kristályedények, sok-sok generáción át örökölt ezüstnemű, kidduspoharak, sábeszi gyertyatartók Jakub Mendel szüleitől és persze Éliás próféta díszes serlege. A bútor tetején egy nagy fadobozban tartották a szukkadíszeket, mellette, egy kisebb dobozban Taiba ékszereit: rubint fülbevalót, arany karkötőket és egy gyöngysort, melyet a családi ünnepeken viselt és amikor a szüleit vagy a rokonokat látogatta.

A legtöbb falusihoz hasonlóan Jakub Mendel is földműves volt, a Fritztől bérelt földből élt. Szorgalmasan művelte a kicsiny családi birtokot. Ősszel felszántotta, tavasszal elvetette a magokat, nyár végén betakarított. Reggel kivitte kevéske állatát legelni, kézzel fejte a teheneket és a kecskéket, lóval vontatott ekével szántott. Taiba segített, etette a tyúkokat, begyűjtötte a tojásokat, sajtot készített vagy vajat köpült. A termények egy részét eladták a szomszédoknak vagy a faluba vetődött vándor házalóknak, de a legtöbbet az elsőszülött lány, Sara érkezésével növekedésnek indult család fogyasztotta el.

Amint megszületett, Taiba közölte, hogy Sara lesz a neve. – Miért? – kérdezgették. Taiba azt felelte, hogy Sára ősanyánk gyönyörű volt, okos és mindenki szerette, és „talán az én lányom is megáldatik a maga Ábrahámjával”. Surka lett a beceneve… Surka, a szépséges.

Az újszülött érkezésekor mindenki tiszteletét tette a faluból, hogy gratuláljon a boldog családnak. A keresztény barátaik, Jézus Krisztus hívei keresztet vetettek, áldást mondtak, tojást és magokat hozva rótták le tiszteletüket. A zsidó barátok bort hoztak, köszönetet mondtak Ábrahám, Izsák és Jákob Istenének a boldogság apró csomagjáért, és jöttek a rokonok is a környező falvakból, hogy megnézzék a szépséges Surkát, és ajándékot adjanak neki.

Surka tényleg különlegesen szép és okos kisbaba volt.

– Szép és okos is – mondta Alinka nénikéje.

– De ami a legfontosabb: olyan boldog gyerek – tette hozzá Lyudmila, a suszter felesége, és keresztet vetett.

Surkát mindenki szerette a családban. Mézszín haja hullámokban omlott a vállára, hangja tiszta volt, mint a harangszó, illata akár a datolyáé, és nevetésének csengése betöltötte a házikó minden szegletét. Mikor akkora lett, hogy már tudott járni, szabadon rohangált az udvaron az állatok között. A szülei büszkén, boldogságtól ragyogva figyelték.

Kétéves volt, mikor nagymamája, Irena, Jakub Mendel édesanyja hozzájuk költözött. Jakub elment a közeli városba, Ostrów Lubelskibe, ahol Irena élt, és ahol néhai férje egy kis szabóműhelyt üzemeltetett. A férfi befogta a lovat, és elment a szekérrel a nagyiért, és mikor másnap hazaértek, felkiáltott: – Sara, Taiba, gyertek! Megjött a nagyi! – és lesegítette édesanyját a szekérről. Az asszony arcára bánat telepedett. Lassan lekászálódott, és sóhajtott egy nagyot.

– Miért ilyen szomorú a nagyi? – kérdezte Surka, és az anyja köténye mögé bújt.

– Mert nehéz az élete – suttogta Taiba.

– De miért? – Surka nem adta fel.

– Mert egyedül van.

– Miért?

– Miért, miért… Menj, öleld meg inkább a nagyit!

Surka szaladt, hogy megölelje a nagymamáját, aki erre azonnal könnyekben tört ki. – Oj-oj-oj, micsoda élet, oj-oj!

– Nézd, mama, nem örül nekünk – bújt vissza Taiba mögé Surka. Taiba letörölt egy könnycseppet az arcáról, és közölte, hogy dehogynem, a nagyi nagyon is örül, csak azért szomorú, mert hiányzik neki a férje, Surka nagypapája.

– Miért?

– Már megint ez a miért! Inkább öleld meg! – nógatta a szoknyájába kapaszkodó kislányt Taiba. – A nagypapád meghalt, és egyedül hagyta a nagymamát. Velünk fog élni.

– Miért van egyedül? – folytatta Surka.

De az anyja így felelt: – Elég, inkább vezesd körbe és mutasd meg a nagyinak a házat!

– Surka – kezdte Jakub, mikor letette a lányát aludni –, mostantól figyelned kell a nagyira. Velünk fog élni.

– Örülök, hogy velünk van – suttogta a kislány. – Elárulom, azóta már nem sír annyit.

Surka megölelte a nagymamáját, beszívta az asszony ruhájába ivódott élesztőillatot. Imádta a nagyi süteményeit.

Mióta a nagyi hozzájuk költözött, a házat új ételek illata töltötte meg. Ő tudta, hogy sütik a borjúhússal töltött káposztát, az ízletes zöldségpitéket és az édes barheszt. Téli estéken az asszony Surka kis tenyerébe tett egy csomag gyapjút, amiből fonalat sodort, majd meleg mellényeket és téli sapkákat kötött a családnak. – Olyan jó, hogy itt van a nagyi! – közölte a kislány, és a nagyi adott neki a rügelach néven emlegetett csokis kalácsból.

Mikor eljött a tél a házat betemető hóviharokkal, a nagyi kérte, hogy költöztessék át Ostrów Lubelskibe, a fivéréhez. Úgyhogy a papa megint befogta a lovakat, és a nagyi megint szekérre szállt.

– Tavasszal visszajövök – ígérte a keservesen síró Surkának. – Mint a gólyák.

Ugyanabban az évben, sok-sok nappal azelőtt, hogy a Harmadik Birodalom csizmás katonái bevonultak és eltaposták Lengyelországot, jóval azelőtt, hogy nyugaton gyülekezni kezdtek volna a háború sötét fellegei, a család úgy döntött, útra kelnek, és Izraelbe költöznek, az új hazába.

Barátaiktól és a látogatóktól hallották, hogy a zsidók kezdenek visszatérni oda. A régi hazát elpusztították, elhanyagolták, így keményen dolgozó emberekre van ott most szükség, olyanokra, mint ők, akik szántani és vetni tudnak, megművelni a földet, amit az Örökkévaló Ábrahámnak ígért, és felvirágoztatják a kétezer év alatt elvadult vidéket.

Annyira reménykedtek a költözésben, hogy azt is eldöntötték, megváltoztatják a család nevét a héber Samirra vagy Salomra. Álmodoztak és álmodoztak, s azon tanakodtak, hogy inkább északra mennének-e a hegyekbe vagy az ország közepén elterülő síkságra. De az álom sosem vált valósággá.

– Minden máshogy lehetett volna, ha… ha… – emlékezett később Surka, s kék szemét elhomályosította a bánat. – Milyen kár. Biztosan Izraelbe költöztünk volna, ha nem hallottuk volna a történeteket, milyen nehézségekkel kellene ott szembenéznünk, ha a papa nem aggódott volna értünk, ha… ha… De az ember nem látja előre, hogyan hatnak a döntései a saját és a szerettei életére. Mindenki a legjobbat akarja, próbálkozik.

Emlékezett, hogyan kerítette hatalmába a kis családot az izgalom. Végül is arra készültek, hogy őseik földjére utazzanak, a tengeren túlra. Ez nem volt csekélység.

Két fiatal agitátor jött Erec Izraelből, hogy bátorítsa őket, hagyják el Lengyelországot, költözzenek a Szentföldre. A kis Surka olyan nagyon másnak látta őket, mint a papát vagy a bácsikáit vagy bárki mást, akit a faluból ismert. Barnára sütötte őket a nap, furcsa ruhákat viseltek. Nem volt sapka a fejükön, és legfőképp olyan nyelvet beszéltek, amit a kislány az imádságokból ismert. Valamiféle gyümölcsöt hoztak, narancssárgát, Surka sosem látott még ilyet. Azt mondták, ez „arany alma”.

Beesteledett, mikor az idegenek a kis konyhában ülve arról a másik földről meséltek, a hallgatóság pedig szomjasan itta a szavaikat.

Időnként dalra fakadtak fura nyelvükön, s egy tóról mutattak képeket, amiről azt mondták, ez a Galileai-tó, és furcsa fákról, pálmák, azt mondták. Surka sosem látott még hasonlót sem. Nem ismerte ezt a távoli helyet, melyet különös neveken emlegettek: „Cion földje” vagy „atyáink földje” vagy néha mint „Jeruzsálem” vagy „régi hazánk”.

– Messze van ez a hely? – rángatta meg a kislány az apja nadrágszárát.

– Nagyon messze – mosolygott Jakub Mendel papa. – Először vonatra kell szállni, aztán hajóra. Hamarosan mind elutazunk Izrael földjére.

– És mi ez az Erec Izrael, papa? – kérdezősködött tovább Surka. – Lengyelek vagyunk, miért mondjuk, hogy az a hazánk?

– Mert az az igazi hazánk.

– Mi az, hogy haza?

– Az a hely, ahol ősapáink és ősanyáink éltek. Ábrahám, Izsák és Jákob. És Sára meg Rebeka – magyarázta Taiba.

A papa elmondta, hogy a zsidók mindig arról álmodtak, hogy visszatérnek Jeruzsálembe, ami nagyon-nagyon messze van, a tengeren túl. Oda repülnek a gólyák az itteni hideg telek elől, mert ott forrón süt a nap, a tengerpart fehér és szellős. Jakub adott egy kis darabkát a lédús, narancssárga gyümölcsből, ami az ő fájukon sosem termett.

– És ez itt a narancs, az „arany alma” – magyarázta a papa izgatottan. – És ott, Izraelben rengeteg ilyen arany gyümölcs terem.

– Miért hoztak nekünk almát?

– Ne felejtsd el, kicsi Surkám, hogy ez itt narancs, „arany alma”. Azért hozták, hogy megmutassák, milyen termékeny Cion földje. Ott, atyáink földjén újraépítik a régi hazát. Ezeket az építőket pioníroknak hívják.

– Mi az, hogy pionír?

– De kíváncsi ez a kislány! Ők az első visszatérők, akik elkezdik az újjáépítést. És földművesekre van ott szükség, olyanokra, mint én, akik termelni tudnak, almát termeszteni, tehenet fejni. Akiknek olyan a kezük, mint az enyém – felelte Jakub Mendel, felemelte erős kezét, és megsimogatta Surka fejét. – A barátunk, Mose Janowski a szomszéd faluból, már el is ment. Pionír lesz, és most rajtunk a sor.

– És ott is lengyelül beszélnek, mint itt?

– Nem – felelte Surka nagynénje. – Meg kell tanulnunk egy új nyelvet.

– Milyen nyelvet?

– Hébernek hívják – mondta Taiba.

– A héber az imádságaink nyelve, most újraélesztik és modernizálják, mint a földet, mint a népünket…, a zsidó népet.

Jakub Mendel bácsi és Alinka néni is velük akart tartani. Ők is arról álmodoztak, hogy új életet kezdenek őseik földjén. Ők is a haza földjét akarták művelni.

– Csodálatos – nevetett fel Taiba. – Megint együtt él majd az egész család.

– Így van! – csatlakozott Jakub Mendel bácsi. – Mindannyian együtt, egy szív, békében és szeretetben.

– Ámen, ámen.

A mama nagy izgalommal kezdett készülődni az utazásra. Ágyneműt varrt, terítőt hímzett, még pár bútort is meghirdetett eladásra.

A papa megtanította, hogy mondják héberül, hogy „víz”, „tej”, „sajt” vagy „köszönöm”.

– Má…áim. Májjim – próbálta kimondani Surka az új héber szavakat, mire mindenki nevetett.

Surka éjszakánként a furcsa szavakat ismételgette a születésnapjára kapott kis rongybabájának, Alinkának. Megtanítja neki az új szavakat, amiket tanult, magyarázta, mert hamarosan más nyelven beszélnek majd egy másik országban. Esténként a papa az ősapákról mesélt, akik Izraelben éltek, és Sáráról meg Ráhelről, Dávid királyról meg a hegy tetejére épült szentélyről. Az arany homokdűnék, arany almák és pálmák földjéről. Surkát lenyűgözte Ábrahám, Izsák, Jákob meg József és testvéreinek története. Már álmodozni kezdett arról a messzi helyről, Izrael földjéről. Csak Irena nagyi morgolódott a szobájában. Nem értette, mi van ott, azon a helyen, ami itt nincs.

– Végül is Lengyelország a hazánk – mondogatta, de a papa erre azt felelte, hogy az ősök földjére visszatérés hatalmas álom. Egy olyan álom, amit valóra kell váltani.

De aztán jöttek a hírek a kis kelet-lengyelországi faluba a régi hazáról.

Egy nap kétlovas kocsi állt meg Taiba és Jakub Mendel házikója előtt, és a barátjuk, Mose Janowski szállt le róla. Soványabb volt, mint amire emlékeztek, az arca vörös. Taiba kinézett az ablakon, majd a férfi elé sietett.

– Mose Janowski, mit keresel te itt? Azt hittem, már ott vagy, Erec Izraelben.

– Mint láthatod, visszajöttem Wólka Zabłockába – felelte szomorúan Mose.

– Mi történt?

A férfi nem válaszolt, csak megkérdezte, hol van a két Jakub Mendel. Taiba rögtön értette. Biccentett, és elküldte Surkát, hogy hívja haza gyorsan az apját. Mikor a két Jakub Mendel meghallotta, ki érkezett, azonnal félbehagyták a fejést, és siettek a házhoz.

– Hurrá, itt van Janowski, a hős! – kiáltottak már messziről, integetve üdvözölve a barátjukat.

Hamarosan az örömkiáltások helyét átvették a fájdalmas hangok, és minden egyes szótól, amit Mose Janowszki kimondott, Jakub Mendel arca egyre vörösebb lett.

– Akkor is el kell mennünk oda, mindezek ellenére – közölte végül erős, határozott hangon.

– De hogyan? Hallottad, mit mondott – tiltakozott Jakub bácsi, aki már kezdte elvetni a tervet.

– De akkor is kivándorlunk Izraelbe.

– Őrült vagy – közölte Janowski. – Az emberek úgy hullanak a maláriától ott, mint a legyek.

– Akárhogy is, még ha ki is tört a maláriajárvány, még ha nincs is munka, még ha nehéz és veszélyes is a föld…, az a hazánk! – harsogta a papa. – A magunkfajtára van ott szükség, akik tudnak dolgozni.

– Ez igaz, de talán jobb lenne, ha várnátok kicsit – vélte Mose Janowski. – Talán még nem jött el az idő.

– Meddig várjunk? – kérdezett vissza Jakub Mendel. – Már megkaptuk a papírokat és az utazási engedélyeket, ki tudja, mi lesz később. Cselekedni kell, nem várni. Újjá kell építenünk a hazánkat.

Jakub Mendel papa makacsul ragaszkodott hozzá, hogy menniük kell, bár Taiba és Alinka néni aggódott. Azt mondták, talán Mosénak igaza van, talán jobb lenne, ha várnának, amíg stabilabb lesz ott a helyzet.

– A mi Surkánk még olyan kicsi – vélte Taiba –, várjunk kicsit…, mi a gond azzal?

– Kétezer éve várunk, igazán várhatunk most még két évet – tette hozzá Alinka néni.

Jakub Mendel kiment az udvarra, komoly arccal, összevont szemöldökkel rótta a köröket. Tekert egy vékony szivart, amit időnként megengedett magának. Mose Janowski és Jakub Mendel bácsi csak álltak némán, és nézték.

Taiba kiment hozzá. Beszéltek és beszéltek, hosszasan, és mikor a papa visszajött, a szeme szomorú volt, a mosolya eltűnt.

– De csak egyelőre – hangsúlyozta a férfi.

– Mi történt? – kérdezte Surka a mamát.

– Nem hallottad? – mordult fel az apja, mire a kislány eltűnt az anyja köténye mögött.

– Vége. Eldöntöttük, nem megyünk – felelte Taiba bánatos szemmel. – Egyelőre.

– Miért? – Surka nem adta fel könnyen. – Azt mondtátok, ott jó, meleg van, szép és arany almák teremnek.

– Mert azt mondják, még nincs itt az ideje – intett Jakub Mendel a mezők felé, és a virágoskertre mutatva folytatta. – Egyelőre itt maradunk, amíg ott, őseink földjén nem változnak meg a körülmények. Nem akarom, hogy a családom éhezzen, ég óvjon tőle. Várjunk. Talán tényleg nem jött el még az idő.

Sok-sok évvel később, mikor Surka megérkezett Erec Izraelbe, és mindenki Surka nagyinak szólította, ezt mondta az unokáinak: – A papa hitt benne, hogy egy éven belül csomagolunk, eladjuk a holminkat, és elmegyünk Izraelbe. Talán két év, ha biztosra akarunk menni, hogy a hazánk készen áll a fogadásunkra, ígérte. És mi türelmesen vártunk. Hittünk neki, hogy majd végül eljutunk Izraelbe, és akkoriban jó volt nekünk Lengyelországban. Honnan is tudhattuk volna…

Gyorsan teltek a napok, Surka már négyéves lett. A kedvenc helye otthon a konyhaablak volt, az élénkkék, piros és kék erdei virágokkal hímzett függönnyel. Órákig elüldögélt itt a dupla üveges táblákhoz simulva, a szeme előtt feltáruló világot szemlélve. Még most, ennyi évvel később is emlékszik a látottakra. A részévé vált. Bekerültek a gyermekkora emlékalbumába. Innen nézte a hóesést, az ablaküveg jégvirágait, majd tavasszal a kizöldülő mezőt és ahogy a napsugár cirógatja az üveget. Imádott megfigyelni. A szemével habzsolta a világot.

– Nézd, mama! – kiáltott fel, próbálva elkapni tenyerével a napfényt. – Olyan szép – örvendezett a kislány. Az édesanyja megölelte, és a fülébe suttogta, hogy valamikor ő is szerette megfigyelni a világot, és ezeket a gyönyörű képeket sosem felejti.

– És az Örökkévaló segedelmével így lesznek ezzel a te gyerekeid és a gyerekeid gyerekei is – sóhajtotta halkan Taiba.

– Ez a legjobb hely a világon, ugye, mama?

– Pontosan így van.

Honnan is tudhatták volna, hogy eljön majd a nap, amikor a boldogságuknak otthont adó szép faházukból csak egy marék hamu marad? Hogy az a gonosz kéz eltörli a föld színéről mindazt, amit szeretettel építettek. Mindezt a szépséget látva honnan tudhatták volna, hogy ekkora gonoszság létezik a világon?

A mi kicsi Surkánk szerette a hideg üveghez nyomni az arcát és apró kezével odainteni a táskájukat dobálva az iskolából hazafelé tartó falusi gyerekeknek, oda-odakiáltani Jakub Mendel papának és bácsinak, miközben azok kint dolgozgattak, csirkét etettek, a lovakat kefélték, tehenet fejtek, szántottak vagy hagymát és répát vetettek.

– Papa, nézz ide, itt vagyok! – kiabált a kislány, és a papa letette a kezéből a vödröket, Surkára mosolyogva letörölte az izzadságot az arcáról, és folytatta tovább a munkát. Időnként az ablakhoz lépett, hogy átnyújtson egy borsóhüvelyt vagy egy gesztenyevirágot.

Taiba mama a konyhában szorgoskodott, fürge keze a kék viaszosvásznon repkedett, sietve vacsorát készített a családnak. Felvágta a kertben szedett friss káposztafejet, savanyította és répaszeletekkel díszítette. Feldarabolta a tököt meg a hagymát, megpárolta egy nagy levesesfazékban, sajtot és tejfölt készített a tejből, amit Jakub Mendel hozott neki. Taiba addig dagasztotta a tésztagombócot, amíg az puha és ruganyos lett, aztán kinyújtotta, és nagy köröket szaggatott belőle. A körök közepére krumplit és hagymát helyezett, majd ügyesen összezárta és kifőzte őket forró vízben. És amíg a mama tüsténkedett, Surka elvonszolta a nála magasabb faszéket, óvatosan felmászott rá, majd onnan tovább a fa tálalószekrényre. Maga mellé tette Alinkát. Apró lábát maga alá húzva ült ott, arcát a hűvös ablaküvegnek nyomta, s nézte a ház előtti nagy körtefát, ahogy nehéz ágaival a ház falát simogatja. A kis Surka biztos volt benne, hogy a fa csakis neki táncol, különös módon meghajol előtte, és integet neki, hogy jöjjön csak ki és másszon fel rá.

– Elég, kislányom, ideje lejönnöd – húzta el Surkát a mama. – Hideg van itt, gyere, ülj inkább mellém, hozd Alinka babát is. És megkóstolhatnád a borscs levest is, amit főztem.

Surka elhúzódott az ablaktól, Taiba karjába ugrott a tálalóról. Mesélt a mamának a fekete felhőket hozó szélről, ahogy szétszórta a felrakott szalmát, a körtefáról, melyet fehér virágok ékesítettek.

– Elég a tétlenkedésből, inkább segíts dagasztani – nevetett a mama, és egy darab puha tésztát nyomott a kislánya kezébe, megmutatta, hogyan kerekítsen gombócot belőle és miként dobja a lobogó vízbe. Alinka baba is kapott saját, icipici golyót. Utána Taiba egy kosárkát adott Surkának, és a baromfiudvarból a gondosan begyűjtött két tojás bekerült a konyha melletti kamrába. Időnként a tojás egy részét almára vagy lisztre cserélték más gazdákkal.

Évente kétszer, pészah és rós ha-sána, a zsidó újév előtti napokban az üvegárus kocsija érkezett meg a falusi házhoz. Motel Sidlowski Taiba unokatestvére volt.

A házikó felé közeledve felkiáltott: – Hahó, szevasz, unokatesó! – Taiba erre kirohant hozzá, ebédre invitálta, hogy megbeszéljék a családi híreket, kinek volt eljegyzése, ki házasodott meg, ki várandós, kinek született gyereke.

– Íme Lengyelország legcsinosabb unokahúga – mondta ilyenkor Motel Sidlowski, és átnyújtott Taibának egy ajándékot abból a gyárból, ahol dolgozott: egy edényt Berzo városának legnagyobb üveggyárából. A boldog Taiba szemügyre vette az új edényt, és berakta a különleges alkalmakra szánt üvegáruk közé.

– Miért nem maradsz éjszakára? – ajánlgatta Taiba, de a férfi folyton rohant, ugyanis sok faluba kellett még eljutnia.

– Találkozunk pészahkor! – kiáltott vissza Motel a lovait nógatva.

Más vendégek is érkeztek a kis házhoz. Taiba gyakran megállította az Ostrów Lubelski városából érkező textilkereskedőt vagy az edényárust Parczewből. – Jó napot, zsidók, hogy vagyunk ma? – kurjantott az árus. – Hát Jakub Mendel úr itthon van-e?

– Melyik Jakub Mendelt keresed? – kérdezte ilyenkor Taiba.

– Hát hány Jakub Mendel van?

– Csak kettő – nevetett Taiba.

Taiba folyton vidám és mosolygós volt, ellentétben a mindig keserű és szomorú Alinka nénivel. Ő reggeltől estig takarított és suvickolt, korholta a szomszédok gyerekeit, akik a háza mellett játszottak vagy a szemközti mezőn énekeltek. Komor arcával, kemény tekintetével kissé nyomasztó volt. A gyerekek azonnal szétrebbentek előle a szélrózsa minden irányába, ahogy meglátták közeledni.

– Mama – jegyezte meg Surka –, tudtad, hogy Alinka néni néha olyan, mint a gonosz boszorka a meséidből? – Taiba erre megsimogatta és megnyugtatta a kislányt.

– Nem szabad így beszélned róla.

– De Alinka néni…

– Meg kell értened, hogy a nénikédnek nincs gyereke. Mogorva, de a lelke mélyén inkább szomorú. Nincs neki olyan csodálatos kis hercegnője, mint nekem.

Esténként Jakub Mendel papa behajtotta a teheneket a mezőről, beterelte őket az udvarra. Miután végzett a ház körüli teendőkkel, a család összegyűlt az apró konyhában. A papa olvasott, a mama vacsorát tálalt, az ölébe húzta kislányát, és mesélt neki az aranyhalról, hercegnőkről, boszorkányokról, éhes farkasokról és bátor gyermekekről.

Ahogy rövidültek a nappalok és megjöttek a hideg szelek, eltűntek a gólyák a villanypóznára épített nagy fészekből.

– Mama! – sírt Surka. – Nézd, üres a fészek. Mi történt a gólyáimmal? Ki vitte el őket?

– Senki sem vitte el a gólyákat, édesem – nevetett Taiba. – Egyszerűen csak hosszú útra mentek.

Surka meglepetten nézett fel a mamára. – Útra? A gólyák felszálltak a vonatra?

– Elrepültek.

– Hova repültek?

– Messze innen. Meleg tájakra, ahol narancsfák és pálmák nőnek, ahogy a pionírok könyveiben láttad.

– Kérlek, mama – könyörgött Surka –, kérd meg őket, hogy jöjjenek vissza hamar!

– Ne aggódj – nevetett Taiba. – Tavasszal visszatérnek hozzánk, ahogy minden évben. Kipucolják a fészkeket, a kotlók tojást raknak, édesem, és te majd vizet és magokat viszel nekik.

Telt-múlt az idő, Surka már hatéves lett. Két copfban hordta a haját, kék szalaggal. A tavasz egyik első napján a nap magasra hágott az égen, fényesen beragyogta az udvart és a széles mezőket. Miután elolvadt a hó az ablakban, Surka visszatérhetett kedvenc helyére, és kitekinthetett a nagyvilágba.

– Gyere, kicsikém – nyalábolta fel a lányát Jakub Mendel. – Ideje kimozdulni kicsit.

Taiba gyapjúsálat tekert Surkára, s megkérte Jakub Mendelt, hogy vigyázzon rá, és addig integetett, amíg a kocsi el nem tűnt a szeme elől. A lovak galoppozva tartottak Ostrów Lubelski felé az úton. Tiszta, napos idő volt, Surka szomjasan itta magába a táj látványát. Nézte, ahogy a gazdák a téli viharokban megtépázott kerítéseiket javítják, és fiatal borjak rohangálnak a réten. Ahogy közeledtek a városhoz, Surka hatalmas erdőséget látott a hegyek és zöld mezők mögött.

– Papa, nézd, mi az ott a mezők mögött? – rángatta meg Jakub Mendel kabátujját, és az erdőre mutatott, ahol egymáshoz simultak a magas fenyők csúcsai, és az öreg tölgyek sűrűn és szilárdan álltak.

– Hol?

– Hát ott, messze, nagyon messze…, mi az? Látod? Nézd csak, papa! – Surka nem értette, a férfi miért nem látja a fehér facsúcsokat, ahogy szabadon lengedeznek a szélben. – Nézd, papa, ahol táncolnak a fák! Nézd, milyen szép!

– Nem látok semmi szépet az erdőben.

– Mi a neve?

– Parczewi erdő. Ne felejtsd el, ez rossz hely.

– Kérlek, papa, vigyél el oda! – könyörgött Surka, de az apja intett, hogy hallgasson, és elmondta, hogy ez lehetetlen. A parczewi erdő veszélyes, nem jó az embereknek. Mocsarak vannak ott és óriási szúnyogok, kisgyereknek nem szabad odamenni.

– Ne feledd: sose menj az erdőbe! – A férfi hangja komoly volt, ahogy továbbhajtotta a lovakat.

Másnap reggel Surka az útról mesélt Taibának. – Mama, láttam a hatalmas parczewi erdőt. Kérlek, vigyél el oda!

Felhő suhant át Taiba arcán. – Nem. Tilos bemenni abba az erdőbe.

– Miért? – A kicsi Surka nem adta fel. – Miért tilos oda menni?

– Mert a parczewi erdő olyan, mint egy sötét labirintus, és aki nem ismeri, könnyen rosszfelé indulhat, és sosem talál ki többé. És még aki jól ismeri, az is megcsúszhat és a mocsarakba eshet.

– És farkasok meg gonosz boszorkányok is vannak?

– Boszorkányok csak a tündérmesékben vannak. Elég most már, kicsikém.

– És farkasok?

– Nem tudom.

Surka lábujjhegyre állt, remélve, hogy így megpillanthatja a rengetegben élő farkasokat és boszorkákat.

– Tudod, Ivan, a mosónő, Marisa fia mesélte, hogy néha, amikor az anyukája sokat dolgozik, elviszi a lovakat, és elmegy messzire, fel az erdőbe.

– Egyedül a nagy erdőbe? – csodálkozott Taiba. – De az nagyon messze van innen!

– Igen, ezt mondta. És egyszer Ivan hozott nekem egy édes bogyót is, azt mondta, áfonyának hívják, ott szedte. Azt is mesélte, hogy ott arany gyíkok járnak és gyémántos fejű madarak.

– Ivan ostoba. Nem tudja, mit beszél.

– Elmehetek vele, csak egyetlenegyszer? Megígérte, hogy vigyázna rám. Kérlek, anya! – A rejtélyes erdő felébresztette Surka legvadabb képzelgéseit.

– Kizárt – szögezte le Taiba. – Kislányok nem járkálhatnak az erdőben. – Taiba látta, hogy Surka elkámpicsorodik, megölelte a kislányt. – Elég már. Inkább segíts kinyújtani a tésztát. Almás süteményt készítünk együtt.

De Surkát lenyűgözték az erdőről szóló tündérmesék.

– Ivannak azt mondta a nagyapja, hogy az erdő ördögien gonosz uralkodója ott járkál. Letöri a fákat, és kisgyerekek lelke után kutat.

– Eleget hallottam – szólt rá Taiba. – Az erdő királya csak legenda, emberek találták ki. Most segíts inkább a tésztával!

De Surka makacs volt.

– Azt is mondta, hogy az erdő királya kisbabák után kutat, és elrabolja a lelküket. És ha nem talál, akkor gyerekeket kap el, ha azt sem, felnőtteket. Tényleg így van, mama? El fog kapni engem? – fakadt sírva a kislány.

Taiba, mint minden helybéli, már hallotta az erdő királyának legendáját. Az ölébe húzta a kicsi Surkát.

– Ne hallgass Ivanra! – vigasztalta a kislányt. – Csak meg akar ijeszteni. A mesék nem történnek meg a valóságban. Ne aggódj, kicsi hercegnőm, a papával mindig vigyázni fogunk rád. Nem hagyjuk, hogy bárki bántson – az erdő királya biztosan nem. – Megszorította a kislányt, mintha védelmezné, Surka meg Alinkát szorítva megígérte neki, hogy megvédi a gonosz farkasoktól.

– Csak ne menj ki egyedül az erdőbe… Ígérd meg nekem!

– Soha-soha-soha – ígérte Surka. Megértette, hogy veszélyes hely az. Gonosz farkasok járnak ott.

Így tanulta meg, hogy féljen a parczewi erdőtől. Honnan is tudhatta volna, hogy alig pár évvel később ez az erdő menti meg és védelmezi a nyugaton gyülekező farkasoktól?

A lengyel zsidóság a két világháború között

Miután Lengyelország elnyerte a függetlenségét, 1918 és 1920 között városok százaiban voltak zsidóellenes megmozdulások.

Lengyelország nagyobb városaiban a zsidók tették ki a lakosság több mint 30 százalékát. 1931-ben 3 131 900 zsidó élt az országban, Gdańskot (Danzig) is beleszámolva. A második világháború kitörését megelőző nyolc évben a számuk vélhetően 3 300 000-re nőtt, akkoriban ez volt a diaszpóra legnagyobb közössége.

A lengyel nemzeti mozgalom már idegen, sőt zavaró elemként tekintett a zsidókra. Az értelmiség és a liberális körök hajlottak rá, hogy a zsidók többségi társadalmi integrálásáért, társadalomba beilleszkedéséért emeljenek szót, de valójában a zsidóság túlnyomó része továbbra is elkülönülve élt, elszigetelt közösségekben, külön negyedekben, és a lengyel szomszédok ellenségesen bántak velük.

Az 1930-as évek második felében a lengyelországi antiszemitizmus új magaslatokra hágott. A többség erősen pártolta azt az elképzelést, hogy tagadják meg a letelepedést a zsidóktól Lengyelországban vagy legalább az ország egy részében. A lengyel zsidók egyre inkább elszegényedtek. Megaláztatásuk tükrözte az ország általános szegénységét és rossz állapotát.

Az oktatás, a kultúra, a közösségi és a politikai aktivitás terén a zsidók jókora szabadságot élveztek, időnként még bátorította és támogatta is őket az állam. Lengyelország zsidósága lett a globális zsidóság nemzeti, politikai, szociális és kulturális értelemben vett központja. Ekkoriban a helyi zsidók, hanyatló gazdasági helyzetük ellenére, ragaszkodtak hagyományos értékeikhez – és így különösen elkötelezettek voltak az ideológiai és nemzeti területeken. Ide tartozott a zsidó színházak, újságok, irodalmi szalonok alapítása és számos más kulturális tevékenység, főként független kezdeményezésként, a lengyelországi zsidók védelmében, és az erőteljes cionista mozgalom, főleg a fiatalok körében, melynek célja a Palesztinába történő kivándorlás propagálása.