Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A kiadók előszava

I. Bligh hadnagy

II. Tengeri törvény

III. Tengeren

IV. Zsarnokság

V. Tahiti

VI. Indián háztartás

VII. Christian és Bligh

VIII. Hazafelé

IX. A lázadás

X. Fletcher Christian

XI. A Bounty elmegy

XII. Tehani

XIII. Helen

XIV. A Pandora

XV. Hamilton doktor

XVI. A kerekház

XVII. Keresik a Bountyt

XVIII. A Pandora vége

XIX. Tíz nehéz hónap

XX. Sir Joseph Banks

XXI. A Duke hadihajón

XXII. A vád

XXIII. A védelem

XXIV. Elítélve

XXV. Tinkler

XXVI. Withycombe

XXVII. Utószó

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Charles Nordhoff
James Norman Hall

LÁZADÓK
(ZENDÜLÉS A BOUNTYN)

fordította
Braun Soma

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-994-4 EPUB
ISBN 978-963-398-995-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Mutiny on the Bounty

első kiadás: Chapman & Hall, 1932
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N. C. Wyeth (1892 – 1945)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A kiadók előszava

E könyv története némi magyarázatot igényel.

Amint sokan határozatlanul tudják, a lázadás a Bountyn majdnem 150 évvel ezelőtt történt. Sir John Banrow klasszikus leírása a lázadók szörnyű élményeiről és regényes menekülésükről jó százéves és közben oly sok legenda szövődött a történet köré és a változatos és ellentétes újabb tényeknek olyan dús tömege gyűlt össze, hogy valóban elérkezett végre az órája annak, hogy újra elmondjuk azt, amit régtől fogva egyik légszebb kalandos történetnek és a tengerészbátorság ragyogó példájának tartottak. Akárhogy is, de igy gondolkoztak ennek az elbeszélésnek szerzői és mindjárt el is határozták, hogy amennyiben újra elmondják e történetet, egy betűt sem fognak feláldozni az igazságból.

Így, távol otthonuktól, Tahiti szépséges szigetén, mely háttere a történet legregényesebb részeinek, megszerezték maguknak a londoni British Múzeum egyik fáradhatatlan kutatójának támogatását és hamarosan birtokában voltak a hadbírósági tárgyalás írott jegyzőkönyveiről fotostatikus úton készült másolatoknak, a Bounty hajót ábrázoló rajzoknak, melyek nemzedékeken át elrejtve feküdtek a Tengernagyi hivatal polcain, továbbá megfakult képeknek és rajzoknak Bligh kapitányról és nyers matrózairól. Ezeket a ritka kincsekét az írók halomba rakták maguk körül Tahiti-szigeti dolgozószobájukban, melynek falai a visszatükröződő hullámok fényétől ragyognak és ablakain át beárad a trópusi virágok illata. Ott fogtak hozzá munkájukhoz, hogy regényes elbeszélés alakjában újra elmondják a történetet, úgy azonban, hogy a regény minden részlete tényeken alapul.

A történet szerkezetének minden gerendája eredeti, minden szereplője valóságos élő személy volt és arra az egy személyre, akit az írók a Bounty hajósainak jegyzékébe felvettek, csak a regény formája miatt volt szükség; azért, hogy olyan emberrel mondassuk el a történetet, akit közvetlenül érintett a lázadók sorsa, anélkül, hogy olyan érzéseket és magatartást tulajdonítanánk valamelyik történeti személynek, melyet feltétlenül elvárnak a szemtanútól, ha az elbeszélés természetes vonalához ragaszkodnak. Az igazi Bounty személyzetének jegyzékeiben nem szerepelt egy Roger Byam nevű tengerészapród és Íróink képzeletének szülöttje, Byam, még abban a szerencsében is részesült, hogy hozzájuthatott Peter Heywood tengerészapród magánhasználatra készült feljegyzéseihez, ami «általános alakja» a történeti regényeknek az egész világon. Különben pedig a Bounty története mély gyökeret vert a korok igazságában, el nem vitatva és elvitathatatlanul.

I.
Bligh hadnagy

Más nemzetek lakói gyakran bírálják az angolókat, hogy nem kedvelik a változást és valóban mi Angliát éppen azokért a természetről és életről vallott nézeteiért szeretjük, amelyek legkevésbé változnak. Itt West Countryban, ahol születtem, az emberek kevésbeszédűek, szívósan ragaszkodnak véleményükhöz, és többi honfitársaiknál jobban irtóznak minden újítástói. Szomszédjaim házai, a bérlők kunyhói, a halászcsónakok, melyek a Bristol-csatornán ringatóznak, mind régebbi korra emlékeztetnek. És egy öreg embernek, aki hetvenhárom évéből negyvenet tengeren töltött, meg lehet bocsátani azt a nem természetellenes szeretetet, amellyel ifjúságának, rég elmúlt jelenetei felé fordul és az elégtételt, hogy ezeket a jeleneteket olyan kevéssé kezdte ki az idő.

Nincs maradibb ember azoknál, akik hajókat terveznek és hajókat építenek, kivéve azokat, akik vitorláznak rajtuk; és minthogy a viharok kevésbé gyakoriak a tengeren, mint a szárazföldi emberek gyanítják, a tengerészélet főleg bizonyos napi munkák rendszeres elvégzéséből áll. Negyven évi ilyen élet rabszolgává tett és most is, jóformán akaratom ellenére, órákra beosztottan élek. Semmi értelme sincs, hét órakor felkelni minden reggel és mégis a hét óra már öltözködés közben talál; a The Times aznapi példányát akkor is megkapnám, ha nem nyergeltetném fel minden délelőtt pont tíz órára a lovamat, hogy lelovagoljak Watchetbe a postára. De túlságosan rabja vagyok a szokásoknak és szokásaim erőteljes támaszt találnak házvezetőnőmben, az öreg Thackerben, akinek munkáját, amint belső gyönyörűséggel látom, megkönnyíti az a rendszeresség, amellyel mindent elvégez. Nem hallgat az intő szóra, hogy nyugalomba vonulhatna már végre és évei ellenére, noha közel lehet már a nyolcvanhoz, még mindig fürgén mozog és fekete szemeiben még ott ragyog valami régi, csípős természetéből. Szívesen elbeszélgetnék vele a régi időkről, amikor élt még az édes anyám, de ha megkísérlem erre terelni a beszédet, hamarosan rendre utasít érte. Szolga és úr, a temetőben csak egy lépés választja el őket egymástól! Egyedül vagyok most és ha Thacker meghal, végkép egyedül leszek.

A Byamek hét nemzedéke élt és halt meg Withycombe-ben; nevüket több mint ötszáz éven át ismerték Quantock Hill vidékén; én vagyok az utolsó a családból; furcsa érzés arra gondolni, hogyha meghalok, az, ami vérünkből megmarad, egy indián nő ereiben csordogál majd a Déli-tengeren.

Ha igaz az, hogy a férfi hasznos élete véget ér aznap, amikor gondolatai a múltban kezdenek időzni, úgy én nem nagyon mondhatom, hogy éltem, amióta, tizenöt éve, otthagytam őfelsége hajóit. A jelen minden értelmét és valóságát elvesztette számomra és bizonyos fájdalommal ugyan, de észrevettem, hogy a jövőtől nem várok már semmi örömöt és nem tulajdonitok neki semmi fontosságot. Azonban negyven év tengeren és közben a viharos háborúk időszaka a dánok, a hollandusok és a franciák ellen, annyi sok emléket halmozott fel bennem, hogy nincs nagyobb élvezetem, mintha szabadon bolyonghatok a múltban. Dolgozószobám, magasan fent Withycombe északi szárnyán a Bristol-csatornára és Wales távoli, zöld partjára nyíló nagy ablakaival, dolgozószobám a kiindulási pontja ezeknek a múlton át tett utazásoknak. Naplóm, melyet azóta vezetek, amikor mint tengerészapród 1787-ben tengerre szálltam, itt fekszik a kezem ügyében, egy kámforfaládában a székem mellett és elég fellapoznom néhány oldalát, hogy újra érezzem az ütközetek füstjét, a szúrós havas esőt az Északi-tengeren, vagy hogy örüljek a tropikus éjszaka csendes szépségének a déli félgömb csillagai alatt.

Esténként, amikor egy öreg ember jelentéktelen napi munkái véget érnek és egyedül, csendesen megvacsoráztam, olyan kellemes izgalom vesz erőt rajtam, mint aki valami Városba készül és eltölt egy félórát annak eldöntésével, hogy melyik színházba menjen. Harcoljam meg újra a régi csatákat? Camperdown, Koppenhága, Trafalgar - mint nagy ágyúk dübörgése, úgy dörögnek emlékezetemben ezek a nevek. De gyakrabban és szívesebben még jobban visszalapozok naplómban, a tengerészapród kifakult és pecsétes feljegyzéseihez - egy epizódra, melyet sok éven át hiába igyekeztem elfelejteni. Jelentéktelen eset ez a Hajóhad évkönyveiben és még sokkal inkább az a történetíró nézőpontjából, de mégis a legkülönösebb, legfestőibb és a legtragikusabb élménye volt pályámnak.

Amikor apám 1787 tavaszán mellhártyagyulladásbán meghalt, anyám csak kevés külső jelét mutatta a bánatnak, noha együttélésük különösen boldog volt olyan korban, amelyben a házias erények nem voltak divatosak. Érdekelték a természettudományok, melyekkel foglalkozva apám a vezetők között foglalt helyet a Királyi Társaságban, de különben a szíve mélyén megmaradt vidéki nőnek, aki többet törődött az élettel Withycombe-ben, mint a város mesterkélt szórakozásaival.

Úgy volt, hogy én Oxfordba megyek ősszel, a Magdelembe, apám kollégiumába és anyámat özvegységének ezen az első nyarán nem, mint szülőt, hanem mint a legkedvesebb pajtást kezdtem megismerni, akinek társasága sohasem untatott. Anyám nemzedékének asszonyai megtanulták mások szenvedéseire tartogatni könnyeiket és mosolyogni a maguk bajain. Meleg szív és fürkésző elme szórakoztatóvá, vagy bölcselkedővé tette beszédét aszerint, ahogy az alkalom kívánta és nem úgy, mint a mai fiatal hölgyek, úgy vélte, hogy hallgatni is kellemes lehet, amikor semmi mondanivalója nincs az embernek.

Egy reggel, amikor Sir Joseph Banks levele megérkezett, a kertben sétálgattunk és alig váltottunk szót egymással. Július vége felé jártunk, az ég kék volt és a meleg levegő, rózsák illatától terhes; olyan reggel volt, mely elviselhetővé teszi számunkra angol éghajlatunkat, amiről a külföldiek talán némi joggal állítják, hogy legrosszabb a világon. Arra gondoltam, hogy milyen szép is az édes anyám fekete ruhában, dús szőke hajával, üde arcszínével és sötétkék szemével. Thacker, új szolgálója - egy fekete szemű devoni lány, tipegve közeledett felénk, lefelé az ősvényen. Meghajtotta magát és ezüsttálcán átnyújtott egy levelet. Anyám átvette, bocsánatkérő pillantást vetett rám, leült egy falusi padra és olvasni kezdte.

- Sir Joseph-től jött - szólt, amikor végigolvasta a levelet és letette. - Hallottál Bligh hadnagyról, aki Cook kapitánnyal volt utolsó útján. Sir Joseph azt írja, hogy újra útra készül, közben megáll barátainál Taunton közelében és örülne, ha velünk tölthetne el egy estét Apád nagyon jó véleménnyel volt róla.

Én csontos, lomha mozgású és elméjű, túlgyors növésű siheder voltam, de ezek a szavak úgy értek, mint egy áramütés.

- Cook kapitánnyal! - kiáltottam. - Okvetlen hívja meg!

Anyám mosolygott.

- Tudtam, hogy örülni fogsz neki - felelte.

A kocsi idejében elment és levelet vitt magával Mr. Blighnek, melyben kértük, fogyassza el velünk az ebédet aznap, ha teheti. Emlékszem, hogyan indultam el egyik bérlőnk fiával vitorlázni csónakomon a Bridgewater-öbölben és milyen kevéssé örültem a vitorlázásnak. Minden gondolatom vendégünknél időzött és végtelennek tűntek az órák ebédig. Talán jobban szerettem olvasni, mint a legtöbb velem egykorú fiú és a könyvet, amelyet legjobban szerettem, apámtól kaptam tizedik születésnapomra. Hawkesworth doktor útleírása volt a Déli-tengerről. Majdnem könyv nélkül tudtam a három nehéz, bőrkötésű kötetet és ugyanolyan érdeklődéssel olvastam Monsieur de Bougainville utazásának francia nyelvű leírását. Ezek a régi elbeszélések a Déli-tengeri felfedezésekről és Otahiti és Anhihia (amint azokat a szigeteket abban az időben nevezték), lakóinak szokásairól és erkölcseiről, ma szinte érthetetlen érdeklődést keltettek, Jean Jacques Rousseau Írásai, melyeknek oly gyászos és messzemenő következményei voltak, olyan tanítást hirdettek, amelyeknek nagytekintélyű emberek között is akadtak követői. Divatos lett az a hit, hogy csak a természetes állapotban, minden gátlástól mentesen élő emberek között lehet találni igazi erényt és boldogságot, És amikor Wallis, Byron, Bougainville és Cook visszatértek felfedező útjukról, csábos elbeszélésekkel az új Cytheraea-ról, melynek boldog lakói Ádám átkától szabadón, énekkel és tánccal töltik el napjaikat, akkor Rousseau tanai új ösztönzést kaptak. Még atyám is, aki különben annyira elmerült csillagászati tanulmányaiba, hogy minden érintkezése megszűnt a világgal, még ő is mohó figyelemmel hallgatta barátjának, Sir Joseph Banks-nek történeteit és gyakran megvitatta anyámmal, akit ugyanúgy érdekelt ez, a »természetes élet« erényeit.

Az én érdeklődésem nem annyira bölcseleti, mint inkább kalandos volt; mint a többi gyerek, én is! sóvárogtam azután, hogy ismeretlen tengereken hajózzak, felfedezzek térképre be nem írt szigeteket és kereskedjek szelíd indiánokkal, akik, mint az istenekre, úgy néznek a fehér emberekre. A gondolat, hogy nemsokára beszélni fogok egy tengerésztiszttel, aki elkísérte Cook kapitányt utolsó útján - tengerész és nem tudós, mint Sir Joseph - ez a gondolat egész délután izgalomban tartott és nem is csalódtam, amikor a kocsi megérkezett végre és Mr. Bligh kiszállt.

Bligh élete virágjában volt ebben az időben. Középtermetű, erőteljes és kövérségre hajló ember volt, noha jól tartotta magát. Viharedzett arca széles, szája erős, szeme szép sötét volt és vastagon berizsporozott haja szabadon hagyta nemesen ívelt szemöldöke felett homlokát. Háromszögletű fekete kalpagot, fehércsíkos, világoskék, horgonyokkal díszített aranygombős, fecskefarkú kabátot viselt, mellénye, térdig érő nadrágja és harisnyája fehér volt. A régi divatú egyenruha pompásan ráillett. Erős, kissé érdes hangja ritka életerőről tanúskodott; magatartása határozott és bátor volt, tekintete olyan biztonságot árult el, amilyennel csak kevés ember rendelkezik. Szigorú és támadó természetének ezt a jeleit a gondolkozó ember magas homloka és kellemes, igénytelen modora mérsékelte, melyet a szárazfölden felvett.

A kocsi, amint mondtam, ajtónk elé hajtott, a lakáj leugrott a bakról és Mr. Bligh kilépett. Vártam, hogy üdvözöljem; amikor bemutatkoztam, kezet nyújtott és rám mosolygott.

- Apja fia - szólt. - Nagy kár érte - legalább névről mindenki ismerte, aki gyakorlatilag hajózással foglalkozik.

Mindjárt azután lejött az anyám és bementünk az ebédlőbe. Bligh nagyon kedvesen beszélt apám hosszúságmeghatározó munkájáról és kis idő múlva a Délitenger szigeteiről kezdtek társalogni.

- Igaz az, hogy Tahiti indiánjai olyan boldogok, mint ahogy Cook kapitány hitte? - kérdezte anyám.

- Ah, asszonyomat válaszolta vendégünk, - roppant nagy szó a boldogság! Igaz, hogy nagy fáradozás és munka nélkül élnek és hogy jóformán minden munkát, amit végeznek, maguk jószántából csinálják, de mert nem kell tartaniuk a szükségtől, és híjávál vannak minden üdvös fegyelemnek, semmit sem vesznek komolyan.

- Roger és én - szólt anyám, - tanulmányoztuk J. Rousseau eszméit. Amint tudja, Rousseau azt hiszi, hogy igazi boldogság csak a természetes állapotban! élő embereknél található.

Bligh bólintott.

- Igen, beszéltek nekem ezekről az eszmékről, felelte, noha én sajnos túlfiatalon otthagytam az iskolát, semhogy franciául megtanulható tam volna. De ha egy durva tengerész megkockáztathatja véleményét olyasmiről, ami inkább filozófus szájába illik, én azt hiszem, hogy igazi boldogságot csak fegyelmezett és felvilágosult nép élvezhet. Ami pedig Tahiti indiánjait illeti, noha nem kell a szűkségtől félniük, magatartásukat mégis ezer ostoba korlátozás szabályozza, amiket egy civilizált ember sem tudna elviselni. Ezek a korlátozások valamiféle íratlan törvényt alkotnak, amit ők tabunak neveznek és ahelyett, hogy üdvös fegyelmet teremtenének, bogaras és igazságtalan szabályok közé szorítják az emberek minden cselekedetét. Néhány nap a természetes állapotban élő emberek között, alaposan meg változtatta volna Monsieur Rousseau eszméit. - Elhallgatott és felém fordult:

- Hát maga tud-e franciául? - kérdezte, hogy engem is belevonjon a társalgásba.

- Igen, uram - feleltem.

- Hogy megmondjam azt, ami igaz.

- Mr. Bligh - szólt közbe anyám, - fiam könnyen tanul nyelveket. Született franciának vagy olasznak tarthatnók és szépen halad a németben. Múlt évben díjat nyert latinból.

- Istenem! Bárcsak én is ilyen tehetség lehetnék! - Bligh nevetett. - De inkább szembeszállnék egy orkánnal, minthogy lefordítsak egy oldalt Julius Caesarból mostanában! És a feladat, ami elé Sir Joseph állított, még rosszabb! Nem követek el vele semmit, ha megmondóm, hogy nemsokára újra elindulok a Déli-tengerre.

Amikor látta érdeklődésünket, tovább folytatta:

- Kereskedelmi szolgálatban voltam négy év óta, amikor aláírták a békét és engem létszámfölötti állományba helyeztek. Mr. Campbell, a nyugatindiai kereskedő rám bízta Britannia nevű hajója parancsnokságát és utazásaim alatt, amikor gyakran tekintélyes ültetvény esek is voltak, mint utasok a hajómon, többször megkérdeztek, mit tudok a kenyérfa gyümölcséről, amely bőven terem Tahitin és Anhihiában. Abban a hiszemben, hogy a kenyérfa gyümölcse olcsó és egészséges táplálékul szolgálhat néger rabszolgáiknak, több nyugatindiai kereskedő és ültetvényes kérvényt írt a kormánynak, amelyben kérték, szereltessenek fel megfelelően egy hajót és vigyenek át kenyérfákat Tahitiból a nyugatindiai szigetekre. Sir Joseph Banks jónak találta ezt a gondolatot és támogatta. Neki köszönhető, hogy a tengernagyi hivatal felszerel most egy kis hajót erre az útra és Sir Joseph ajánlatára, visszahívtak engem a haditengerészethez és megbíztak a hajó parancsnokságával. Még az év vége előtt elvitorlázunk.

«Ha férfi lennék », mondta anyám, és szemei felragyogtak az érdeklődéstől - megkérném, hogy vigyen magával; úgyis szüksége lesz kertészekre és én elvállalnám a palánták gondozását.

Bligh mosolygott.

- Keresve sem találnék alkalmasabb kertészt, asszonyom - felelte udvariasan, - noha magammal viszem David Nelsont, a botanikust, aki ilyen minőségben szolgált Cook kapitány utolsó útján. Hajóm, a Bounty valóságos úszó kert lesz, mindennel felszerelve, ami a növények gondozásához szükséges és nem is attól félek, hogy nem tudjuk megvalósítani azt, amit az utazás céljának kitűztünk. A legnagyobb nehézséget az a feladat jelenti, amivel jó barátunk, Sir Joseph megbízott. A legkomolyabban ajánlotta, hogy Tahitiben minél jobban igyekezzek megismerni az indiánokat és szokásaikat és hogy lehetőleg teljesebb nyelvtant és szótárt szerkesszek nyelvükről, mint amit eddig össze lehetett gyűjteni. Úgy véli, hogy ilyen szótárral nagy szolgálatot teszünk a Déli-tengeren hajózó tengerészeknek. Én azonban éppen annyit értek a szótárakhoz, mint a göröghöz és senkim sem lesz a hajón, aki ezt a munkát el tudná végezni.

- Merre utaznak, uram? - kérdeztem. - A Horn-fok körül?

- Megkísérlem, noha az idény már előrehaladt és túl leszünk a keleti szelek idején. Tahitiból vissza; Kelet-India és a Jóreménység-fok felé megyünk.

Anyám rám nézett és felemelkedtünk, amikor magunkra hagyott bennünket. Mialatt Bligh diót ropogtatott és apám Madeira-borát iszogatta, kedves modorában ismét megkérdezte, hogy is állok a nyelvekkel. Utoljára elégedettnek látszott, felhajtotta maradék borát és tagadóan intett fejével az inasnak, aki ismét meg akarta tölteni poharát. Mértékletesen itta a bort abban a korban, amikor őfelsége hajóhadának csaknem minden tisztje nem ismert határt az ivásban. Utoljára megszólalt:

- Fiatalember - mondta komolyan, - volna-e kedve velem jönni?

Én mindjárt, amikor először tett említést az utazásról, arra gondoltam, hogy semmit sem szeretnék jobban, de szavaira mégis meghökkentem.

- Komolyan gondolja ezt, uram? - dadogtam. - Lehetséges lenne?

- Csak magán és Mrs. Byamen múlik, örülnék, ha elhelyezhetném magát fiatal uraim között.

A meleg nyári este ugyanolyan szép volt, mint a nappal, amely megelőzte és amikor csatlakoztunk a kertben anyámhoz, ő és Bligh, a tervezett utazásról beszéltek. Tudtam, Bligh tőlem várja, hogy szóba hozzam ajánlatát és midőn szünetet tartottak a társalgásban, összeszedtem bátorságomat.

- Mama - szóltam. - Bligh hadnagy úr volt olyan jó és ajánlotta, hogy kísérjem el útján.

Ha anyám meg is lepődött szavaimra, ennek semmi jelét sem mutatta, hanem nyugodtan vendégünk felé fordult - Bókolni tetszett Rogernek - szólt. - Mire használhatna egy tapasztalatlan ifjút a hajóján?

- Tengerészt faragnék belőle, asszonyom, attól ne féljen! Arra gondoltam, hogy kiszabom a darugerendáját, amint az öreg matrózok mondják. És azonkívül jól tudnám használni nyelvtehetségét.

- Mennyi időre mennek el?

- Talán két évre.

- Úgy volt, hogy Oxfordba megy, de azt hiszem, nem késik el vele. - Félig-meddig gúnyosan felém fordult. - Nos, uram, mit szól ehhez?

- Ha megengedi, semmi sincs, amit szívesebben megtennék.

Anyám rám mosolygott a félhomályban és szelíden a kezemre ütött.

- Megkapod az engedélyt - szólt. - Én lennék az utolsó, aki megakadályoz. Utazás a Déli-tengerre! Ha fiú lennék és Mr. Bligh magival akarna vinni, megszöknék hazulról, hogy hajójára szálljak!

Bligh röviden, érdesen felkacagott és csodálattal nézett anyámra.

- Ritka jó tengerész lenne magából, asszonyom! - mondta. - Fogadni mernék, hogy semmitől sem félne.

Úgy intéztük a dolgot, hogy Spitheadben szállok fel a Bountyra, de az élelemmel ellátás és felszerelés annyi időbe került, hogy késő ősz volt már, amikor útrakészen állott. Októberben elbúcsúztam anyámtól és Londonba utaztam, hogy egyenruhákat csináltassak és meglátogassam az öreg Mr. Erskine-t, ügyvédünket és tiszteletemet tegyem Sir Joseph Banks-nél.

Legtisztábban egy Sir Joseph házában eltöltött estéré emlékszem azokban a napokban. Sir Josephben regényes alakot láttam - csinos, negyvenöt éves, virágzó férfi volt, a Királyi Társaság elnöke, a halhatatlan Cook kapitány útitársa, indián hercegnők barátja és Labrador, Izland és a nagy Déli-tenger kutatója. Amikor megvacsoráztunk, bevezetett, különös, távoli országokból való fegyverekkel és tárgyakkal díszített dolgozószobájába. Az asztalán fekvő papírok közül felvett egy csomó kéziratot.

- Tahiti szótáramé, mondta. - Elkészíttettem róla ezt a másolatot. Rövid és tökéletlen, amint majd látni fogja, de talán felhasználhatja. Vegye figyelembe, hogy a szavak kiejtésének azt a rendszerét, amelyet Cook kapitány és én alkalmaztunk, meg kell változtatni. Gondolkoztam ezen a kérdésen és Bligh egyetért velem, hogy egyszerűbb és jobb lenne úgy írni le a szavakat, ahogy egy olasz hangoztatná - főleg a magánhangzókát. Tud olaszul?

- Igen, uram.

- Helyes. Eltölt majd néhány hónapot Tahitiban, míg a többiek összeszedik a fiatal kenyérfákat. Bligh gondoskodik majd róla, hogy legyen szabad ideje és a szótárnak szentelhesse magát, melyet remélem kiadhatunk hazaérkezése után. A Tahiti szigetén lakók nyelvét mérhetetlen nagy területen beszélik a Déli-tengeren és olyan szótárnak, mely a mindennapi szavakat tartalmazza némi nyelvtani alapismeretekkel ellátva, örülnek majd a tengerészek. Jelenleg még sokan úgy gondolják, hogy a Déli-tenger nem sokkal van közelebb hozzánk, mint a Hold, de a nagy bálnavadászatoki és ültetvényeseknek alkalmas szigetek hamarosan ismertté teszik most, hogy elvesztettük az amerikai gyarmat tokát.

- Bőven akad szórakozás Tahitiban - folytatta tovább, miután némi szünetet tartott, vigyázzon, nehogy sok időt elpocsékoljon vele. És mindenekelőtt legyen óvatos, indián barátai megválasztásában. Amikor kiköt egy hajó a Matavai-öbölben, az indiánok seregesen odatódulnak és mind barátot, taio-t akar választani magának a hajósok közül. Várjon egy ideig, ismerje meg előbb valamelyest a viszonyokat náluk és azután előkelő és tekintélyes embert válasszon taio- jának. Ilyen ember nagy hasznára lehet és néhány balta és horog és a nőinek adott csecsebecse ellenében, ellátja magát friss élelmiszerrel, megvendégeli székhelyén, amikor partra száll és mindent megtesz, ami csak módjában áll, hogy hasznossá tegye magát. Ha azonban elvéti és alacsonyabb rendből való embert választ taio-jának, ostobának, gondatlannak találja majd, aki még beszélni sem tud rendesen. Nézetem szerint ezek nemcsak más osztályhoz, de más törzshöz is tartoznak, melyet legyőztek valamikor azok, akik most uralkodnak az országban. Az előkelő emberek Tahitiban magasabbak, szebbek és összehasonlíthatatlanul értelmesebbek, mint a manahunák, a szolgák.

- Hát nincs nagyobb egyenlőség Tahitiben, mint nálunk?

Sir Joseph mosolygott.

- Kisebb. Tévesen látjuk egyenlőknek az indiánokat. A modoruk egyszerűsége miatt és mert mindegyik osztályuknak ugyanaz a foglalkozása van. A királyt halászni láthatjuk, vagy a királynét, amikor maga lapátol kenujában, vagy sásból szövetet készít asszonyaival. Igazi egyenlőséget azonban hiába keresnénk, semmi, mégolyán érdemes cselékedét sem emelhet fel valakit abból a helyzetből, amelyben született. Azt hiszik, hogy csak a főnökök származnak az istenektől, azt gondolják, hogy csak nekik van lelkük. Elhallgatott és ujjaival dobolt széke karfáján. - Mindene megvan, amire szüksége lesz? - kérdezte. - Ruha, íróeszközök, pénz? A tengerészapródok élelmezése nem a legjobb a világon, de ha a fedélzetre ér, a vitorlásmester valamelyik segéde mindegyiküket felszólítja majd, hogy fordítsanak három, négy fontot jobb falatok bevásárlására. Van tájolója?

- Igen, uram - apám egyik tájolóját hoztam magammal, megmutattam Mr. Blighnek.

- Örülök, hogy Bligh a parancsnok; nincs nála jobb tengerész. Hallottam, kissé hirtelen természetű a tengeren, de akárhogy is, többet ér egy kemény kéz, mintha puha lenne! Bligh majd megtanítja magát a szolgálatra; végezze pontosan és ne felejtse el, hogy a fegyelem a fő!

Amikor elbúcsúztam Sir Josephtől, utolsó szavai még sokáig a fülemben csengtek:

- A fegyelem a fő! - A végzet úgy akarta, hogy mélyen és sokszor keserűen elgondolkozzam rajtuk, mielőtt ismét találkoztunk.

II.
Tengeri törvény

November vége felé felszálltam a Bountyra Spitheadben. Ma már mosolygok, ha arra a ládára gondolok, melyet kocsin vittem magammal Londonból, tele fehérneművel és egyenruhákkal, amikért több, mint száz fontot kiadtam: fehérselyem bélésű kék kabátok, fekete nyakkendők, fehér vászonból készült térdnadrágok és mellények és néhány aranyszegélyű, szalagcsokorral díszített háromszögletű kalap. Néhány napig délcegen büszkélkedtem bennük, de amikor a Bounty elindult, elraktam és nem viseltem többé.

A közelünkben horgonyzó nagy első osztályú hetvennégy ágyús hajók mellett a mienk csak nagyobbfajta dereglyének látszott. Három évvel azelőtt kereskedelmi szolgálatra épült Hűikben és fedélzete kilencven láb hosszú, szélessége a közepén huszonnégy láb és raksúlya alig volt több kétszáz tonnánál. Nevét, - Bethia - átfestették és Sir Joseph Banks ajánlatára Bountynak keresztelték. A hajó több hónapon át időzött Deptfordban, ahol a tengernagyi hivatal több mint négyezer fontot elköltött átalakíttatására és felszerelésére. A nagy fülke tatján olyan volt, mint egy kert, számtalan cserép állt polcokon és öntöző csövek húzódtak alattuk. Emiatt Bligh hadnagy és az első tiszt, Mr. Fryer kénytelenek voltak beérni két kis fülkével a lépcső egyik oldalán és együtt étkezni az orvossal az alsó fedélzet eb deszkázott részén a főlejáró mögött. A hajó kicsi volt, nehéz terhet vitt különféle árukból, cserélni az indiánokkal és a legénységet annyira összezsúfolták a hajón, hogy mielőtt még felvontuk a vitorlákat, máris morogni hallottam őket. Szentül hiszem, hogy a kényelmetlen elhelyezésnek és a vele járó rosszkedvnek nem kis része volt utazásunk szerencsétlen végében, mely kezdettől fogva olyan volt, mintha a végzet üldözte volna.

A Bounty rézlemezek borították, ami újdonság volt akkor és széles, nehéz orrával, rövid árbócaival és vastag kötélzetével inkább bálnavadász hajónak látszott, mint felfegyverzett szállítóhajónak őfelsége Hajóhadából. Elől két forgatható, hátul hat nagy ágyúja és négy négyfontos lövege volt a fedélzeten.

Mindez újnak és különösnek tűnt előttem aznap reggel, amikor jelentkeztem Bligh hadnagynál. A hajó tele volt nőkkel, a matrózok »asszonyaival«, patakokban folyt a rum mindenfelé és kereskedők sürögtek, forogtak közöttük. Az élelmiszereket szállító bárkák legénységének kiabálása, a nők éles visítozása, a matrózok üvöltése és káromkodása megdöbbentő, pokoli lármának hangzott a szárazföldi ember füleiben.

Amikor a tat felé indultam, Mr. Blight hátul a felsőfedélzetén találtam. Egy magas, barnaarcú ember ment hozzá előttem.

- Voltam a csillagvizsgálóban, Portsmouth-ban, uram - mondta a kapitánynak; - az óra ötvenkét másodperccel siet a középidőhöz mérten és naponta egy másodpercet veszít. Mr. Bailey megírta ezt ebben az önnek küldött levélben.

- Köszönöm, Mr. Christian - mondta Bligh röviden és rögtön elfordítva fejét, meglátott engem. Én födetlen fővel előléptem, hogy jelentkezzek. - Ah, Mr. Byam, ez itt Mr. Christian az első tiszt segédje; majd megmutatja a kabinját és útbaigazítja valamelyest kötelességeiről... Különben pedig velem ebédel ma a Tigress-en, Courtney kapitány ismerte a maga édesapját és amikor hallotta, hogy velem jön, megkért, hogy vigyem magammal. - Nagy, ezüstórájára nézett. - Legyen készen egy óra múlva.

Meghajoltam, amikor intett, hogy elmehetek és követtem Christiant a lépcső felé. A kabin, deszkával elkerített hely volt az alsó fedélzeten, a hajó baloldalán, egy szinten a főlejárával. Nem volt nagyobb, mint nyolc láb széles és tíz láb hosszú és mégis négyünknek kellett tanyázni ebben a kalitkában. Három, négy láda állt az oldalai mellett és kis, homályos ablakon át halvány fény szűrődött be a helyiségbe. A hajó oldalába vert szögön kvadráns lógott és noha a hajó nem régen került el Deptfordból, mégis dohos vízszag terjengett a levegőben. Jóképű, mogorvának látszó, tizenhatéves fiú állt az egyik láda mellett, ugyanolyan egyenruhában, mint amilyet én viseltem és holmiját rendezgette. Amikor beléptünk, felegyenesedett és megvető pillantással végignézett. Hayward volt a neve, amint megtudtam, amikor Christian röviden bemutatott bennünket egymásnak és alig méltatott arra, hogy kinyújtott kezemet megszorítsa.

Amikor újra visszatértünk a felső fedélzetre, Christian nem volt már elfogult és mosolygott.

- Mr. Hayward két évet eltöltött már tengeren és porosfülű újoncot lát önben - szólt. - A Bounty azonban kis hajó és ilyen arc jobban illenék egy első osztályú csatahajóra.

Csendes hangon, kissé manxi tájszólással beszélt és alig hallottam, miket mond a hajó előrészéről felharsogó lármában. Nyugodt, derült téli délelőtt volt és én tiszta napfényben tanulmányozhattam Christiant. Olyan ember volt, akire többször is érdemes volt ránézni.

Fletcher Christian abban az időben huszonnegyedik évében járt - jó alakú fiatalember volt világoskék, aranygombos kabátjában, szép növésű, sűrű, barna hajú, akinek természettől is barna arcát a nap olyan sötét színűre égette, amilyet ritkán lehet látni a fehér fajhoz tartozók között. Szája és álla nagyon határozott jellemre mutatott és fekete, mélyen ülő, ragyogó szemének pillantásában volt valami lenyűgöző erő. Inkább spanyolhoz, mint angol emberhez hasonlított, noha a családja már a tizenötödik század óta letelepedett a Man-szigeten. Christian olyan volt, akit a nők regényes fiatalembernek neveznek; vidámságát sötét lehangoltság váltogatta és ingerlékeny természetén csak nagy nehezen, verítékező homlokkal tudott erőt venni. Noha csak az első tiszt segédje volt és így alig állott valamivel a tengerészapródok felett, előkelő származású volt, élőkélőbb, mint Bligh és beszédében és modorában tetőtől talpig úriember.

- Bligh hadnagy azt kívánja, hogy tanítsam meg a szolgálatra. A navigációra, tengerészeti csillagászattanra és trigonometriára ő fogja tanítani, mert nem úgy, mint a hadihajókon, nálunk nincsen oktató. És előre megmondhatom magának, hogy addig nem ülhet le ebédhez, amíg minden nap ki nem számítja a hajó fekvését. Azután őrséget kell majd állnia és rendet tartani, amikor az emberek a láncoknál, vagy fent tevékenykednek. Felügyel arra, hogy a függőágyakat rendbe hozzák-e reggel és jelenti azokat, akik nem rázzák ki rendesen. Soha ne támaszkodjon az ágyúknak vagy a hajó oldalának és soha ne járkáljon zsebre tett kézzel a fedélzeten. Elvárják, hogy felmásszon az árbocokra az emberekkel és tanulja meg, hogyan kell kifeszíteni a vásznát, behúzni és felcsavarni a vitorlát és amikor a hajó horgonyt vet, magára bízzák az egyik csónakot. És utoljára maga rabszolgája a zsarnokoknak, az első tisztnek és az első tiszt segédének.

Vidáman rám mosolygott. Ott álltunk a főárbóc mögött, a kötéllétránál és abban a pillanatban Blighhez hasonló egyenruhában egy testes, idősebb ember jött fel lihegve a lépcsőn. Bronzvörös arca szíves és egyben határozott volt és mindenütt felismertem volna, hogy tengerész.

- Ah, Mr. Christian, maga már itt van! - kiáltotta, amikor felcammogott a fedélzetre. - Micsoda bolondok háza! Kedvem lenne alámeríttetni ezeket a kufárokat és a vízbe dobatni a sok szemérmetlen nőszemélyt! Hát ez ki? Az új kadét, Mr. Byam. Esküdni mernék. Legyen üdvözölve a hajón, Mr. Byam; édes apjának neve jól ismert a tudományunkban, ugye Mr. Christian?

- Mr. Fryer, ez első tiszt - súgta Christian a fülembe.

- Őrültek háza - mondta Fryer újra. - Hála Isten, holnap estére megszabadulunk tőlük. Fehérnép mindenfelé, fenn a fedélzeten, a fedélzetek alatt. - Christian felé fordult. - Menjen előre és szedjen össze egy csónakra való legénységet Bligh hadnagynak - nem sokan vannak már józanok.

- Csak hadihajón van fegyelemé, folytatta, - de mutasson nekem kereskedelmi hajót, kikötőben. A kapitány írnoka az egyetlen józan ember odalent. Az orvos... de itt is van!

Fryer tekintetét követve láttam, hogy egy sűrű hófehér hajjal borított fej jelenik meg a lépcsőn. Felcserünknek falába és hosszúkás lóképe volt, olyan piros, mint a pulykakakas nyaka és hátul a mély ráncokkal barázdált tarkója is ugyanolyan tűzpiros volt. Hunyorgó kék szeme megpillantotta az embert mellettem. Egy kézzel a karfába kapaszkodott, a másikkal félig üres pálinkás üveget lobogtatott felénk.

- Halló, Mr. Fryer! - üdvözölte kedélyesen. - Nem látta Mr. Nelsont, a botanikust? Egy csepp pálinkát rendeltem a köszvényes lábára és itt az ideje, hogy bevegye orvosságát.

- Kiment a partra.

Az orvos gúnyos sajnálkozással megcsóválta fejét.

- Fogadni mernék, hogy valami kotyvalékot vásárol magának jó shillingjeiért Portsmouth-ban, pedig itt a hajón, ingyen és bérmentve örvendezhetne a legfelvilágosodottabb orvosi véleménynek. Pokolba a gyógyszerekkel! - Dicsekedve felemelte az üveget.

- Itt az orvosság az emberi nyavalyák kilenctized részére. Igen. Pálinkacseppek! Ez az! - Hirtelen rekedt, dallamos hangon énekelni kezdett, majd még egyszer megemelte üvegét és azzal ugrándozva lement a lépcsőn. Fryer utána bámult egy pillanatig, mielőtt követte. Magámra hagyatva a nagy lármában a fedélzeten, kíváncsian szétnéztem.

Bligh hadnagy, régi ember volt a Hajóhadban és sehol sem mutatkozott. Holnap a matrózok két havi fizetésüket megkapják előre és a rákövetkező napon eb vitorlázunk a föld túlsó felére és az eddig még fel nem. kutatott tengerek nehézségeivel és veszedelmeivel nézünk szembe. A Bounty nyilván két évig, esetleg még tovább is úton lesz és most indulása előestélyén a legénységnek engedélyeztek egy, két napra olyan mulatozást, amilyet a matrózok szeretnek.

Mialatt Blight vártam a lármában, azzal szórakoztam, hogy tanulmányoztam a Bounty kötélzetét. Mint olyan fiú, aki Anglia nyugati partvidékén születtem és nevelkedtem, gyermekkorom óta szerettem a tengert és olyan emberek közt éltem, akik úgy beszéltek hajókról és a hajók tulajdonságáról, mint máshol lovakról trécselnek. A Bounty tele volt kötélzettel és igazi szárazföldi ember a kötelek valóságos útvesztőjének látta volna. Én azonban járatlanságomban is eleget tudtam ahhoz, hogy megnevezzem vitorláit, a kötelek különböző részét és a csigák, láncok, kapcsok, feszítőkötelek és a vitorlák többi felszerelésének bonyolult rendszerét.

Amíg elgondolkoztam a Bounty vitorláin és kötelein, megkérdezve magamban, hogyan parancsolják majd ezt, vagy azt és hogyan tudok majd engedelmeskedni, ha ennek, vagy annak az elvégzését kívánják tőlem, megéreztem valamit abból a varázsból, amit mindmáig a legkisebb hajó is gyakorol rám. Mért a hajó a legnemesebb emberi alkotás, művészi együttese fának, vasnak és kendernek, csodálatosan viszik vászonszárnyak és némelykor olybá tűnik, mintha az élet igazi lehelete volna benne. Hátrahajtottam a fejem, hogy felfelé bámuljak, amikor Bligh érdes és hirtelen hangját hallottam:

- Mr. Byam!

Egyszerre összeszedtem magam és Bligh hadnagy teljes díszben ott állt mellettem.

Kérdőn mosolygott és így folytatta:

- Ugye kicsi? De azért erős, kis hajó ez - erős, kis hajó!

Jelt adott, hogy kövessem a Bounty oldalához.

Csónakunk legénysége, ha nem is volt színjózan, mégis tudott evezni és egy akarattal mozgatta a lapátokat. Nemsokára már ott is voltunk Courtney kapitány nagy, hetvennégy ágyús hajójánál. A Tigress azzal tisztelte meg Mr. Blighet, hogy sípjelzést adott, amikor oldalához értünk. Hófehér ruhás matrózok álltak vigyázzban a futóhídnál, a vörös kötelek mellett, a vitorlásmester teljes díszben lassú és ünnepélyes üdvözlést fújt ezüst sípján, amikor Bligh a hajóra lépett. A tengerészőrszemek vigyázz állásba merevültek és csak a gyászos sípszó hallatszott a nagy csendben. Felmentünk és tisztelegtünk a hátsó fedélzeten, ahol Courtney kapitány várt minket.

Courtney és Bligh régi jó ismerősök voltak, együtt voltak a Belle Poule hajón, a konok és véres ütközetben a Dogger Banknél, hat évvel azelőtt. Courtney kapitány előkelő család tagja, karcsú, gőgös tekintetű és keskeny, gúnyosszájú tengerésztiszt volt. Kedvesen üdvözölt minkét, beszélt atyámról, akit inkább hírből, mint másként ismert és kabinjába vezetett, ahol vörös kabátos őrszem állt a mellvéd mellett kivont karddal a kezében. Először voltam hadihajó kabinjában és kíváncsian szétnéztem. A fülke padlója a felső ágyúfedélzet, mennyezete a parancsnoki híd volt, a helyiség így nagyon magasnak tűnt hajóhoz képest. Ajtói üvegezve voltak és egy felfelé vezető ajtó a hátsó folyosóra nyílott faragványaival és aranyozott korlátjával, ahol a kapitány zavartalanul szórakozhatott, de maga a fülke spártai egyszerűséggel volt berendezve: hosszú támláspad az ajtók alatt, padlóhoz erősített nehéz asztal és néhány szék. Lámpa függött csuklós foglalatban a fejünk fölött; távcső állt háromlábú állványon, kis könyvespolc és puskák és tőrök, fogasokon a középső árbocon. Az asztal három személy részére volt megterítve.

- Vigyünk egy pohár sherryt, Mr. Bligh - mondta a kapitány, amikor egy matróz tálcán odanyújtotta a poharakat. Udvariasan rám mosolygott és felemelte poharát. - Apja emlékére, fiatalember! Mi tengerészek sokkal tartozunk neki.

Amikor ittunk, nagy mozgást, nyüzsgést hallottam a fedélzet aljáról és távoli dobpergést. Courtney kapitány órájára pillantott, kiitta borát és felemelkedett a támláspaciról.

- Bocsánat. Végigkorbácsolnak egy embert a hajópadon és hallom a csónakok közeledését. Fel kell olvasnom az ítéletet a futóhídon - kétszeres unalom. Érezzék magukat otthonosan; ha pedig végig akarják nézni, a legfelső födélzetet, ajánlhatom.

A következő pillanatban elhaladt a mereven álló tengerész mellett a mellvédnél és eltávozott. Bligh figyelte egy pillanatig a távoli dobolást, letette poharát és intett, hogy kövessem. A középső fedélzetről rövid létra vezetett fel a legfelső fedélzetre, ahonnan mindent, ami történt, látni lehetett. Noha a levegő friss volt, a szél alig mozgott és a nap felhőtlen kék égen ragyogott.

A vitorlás síppal parancsot adott, hogy a legénység, mint a büntetés szemtanúja gyülekezzen odafent és a parancsot segédei kiáltozva továbbították. A matrózok puskával és oldalfegyverrel felsiettek, hogy előttünk érjenek fel a futóhídra. Courtney kapitány és hadnagyai a középső fedélzet tenger felé eső részén álltak, a fiatalabb tisztek balról tőlük. Az orvos és gazdasági tiszt távolabb a tengerfelé a hajó középső lejárója mellett álltak, a vitorlásmester a segédei mögött. A hajó legénysége összegyűlt a szélmentes oldalra eső mellvédek mentén - hogy jobban lássanak, némelyik a csónakokbán, vagy az alsó vitorlafákon állott. Egy nagy kilencvennyolc ágyús és egy másik, a Tigress-hez hasonló hajó horgonyzott a közelben és láttam, hogy minden ajtójuk és mellvédük tele van csendes emberekkel.

A fél perceket jelző harang csengeni kezdett és a dobszó hangosabbá - a bűnöst kisérő menet gyászos takarodójává vált. Azután a Tigress oldala mellett felvonult egy körmenet, melyet soha nem fogok elfelejteni.

Az idegfeszítő dobpergés ütemére az élen az egyik szomszédos hajó nagy bárkája haladt. Orvosa és porkolábja a dobos mellett állt, közvetlenül fölöttük, valami emberi alak feküdt olyan helyzetben, amelyet eleinte nem tudtam megérteni. A bárka mögött a gyászos zene ütemére evezve egy-egy csónak haladt a hajóhad minden hajójáról, telve tengerészekkel, akiknek ott kellett lenniük a büntetésnél. Hallottam a parancsot: Behúzni az evezőket és amikor az evezést abbahagyták, a bárka lassan megállt a futóhídnál. Lenéztem a korlát mellett. A lélegzet megakadt a torkomban és anélkül, hogy tudtam volna, mit mondok, halkan felkiáltottam: Istenem!

Mr. Bligh félszemmel rám nézett és utálatosan mosolygott.

A rakás a csónak elején erőteljes harminc, harmincötéves férfi volt. Teste bő, vászon matróznadrágjáig meztelen volt. Karjai a naptól barnák és tetováltak voltak. Csuklóira harisnyákat kötöttek, melyekkel erősen az egyik horgonydobra feszítették. Dús, szőke haja csapzott volt és nem láthattam az arcát, mert a fejét lehorgasztotta a mellére. Nadrágja, a pad, amelyen elterült és a bárka alja és oldalai jobbra, balra tőle fekete vérrel voltak befecskendezve. Vért már láttam azelőtt; az ember háta állította meg lélegzetemet. A kilencágú korbács nyakától a csípőjéig csupasszá tette csontjait és a hús fekete, rojtos cafatokban lógott rajta.

Courtney kapitány lassan átment a fedélzeten, hogy lepillantson a rút látványra. Az orvos a csónakon a megcsonkított, kifeszített test fölé hajolt, azután kiegyenesedett és felnézett Courtneyre, a futóhídon.

- Az ember meghalt, uram - mondta ünnepélyesen. Halk moraj hallatszott a vitorlarudakon összezsúfolódott matrózok felől. A Tigress kapitánya karba tette kezeit és felvont szemöldökkel lassan arra fordította a fejét. Gazdagon díszített egyenruhájában, tollbokrétás kalapjával, rizsporos hajával, kardosán, délceg alak volt. A hirtelen támadt mély csöndben ismét az orvos felé fordult.

- Meghalt - mondta könnyedén, vontatott, művelt hangján. - Szerencsés ördög! Porkoláb!

A büntetés végrehajtására kirendelt tiszt az orvos mellett vigyázzállásba vágta magát és levette kalpagját.

- Mennyi jár neki?

- Huszonnégy, uram.

Courtney visszasétált helyére, a hajó tengerre néző oldalán és átvette első hadnagyától a Hadi cikkelyek egy példányát. Amikor kecses mozdulattal levette tollbokrétás kalpagját és a szíve fölött tartotta, mindenki levette sipkáját a hajón a Király parancsának járó tiszteletből. Azután tiszta és vontatott hangján a kapitány felolvasta azt a cikkelyt, amely megszabja a büntetést arra az esetre, ha valaki megüti őfelsége Hajóhadának valamelyik tisztjét. A csónakmester egyik segéde kibontott egy vörös vászonzacskót, amelyből kihúzta a vörösnyelű korbácsot, bizonytalanul nézegette és közben sűrűn oldalt pislantott. A kapitány befejezte az olvasást, feltette kalpagját és észrevette a pillantást. Újra hallottam a halk, sóhajtáshoz hasonló hangot élőiről és ismét mély csend támadt, amikor Courtney arra nézett. - Teljesítse kötelességét! - parancsolta Courtney nyugodtan - azt hiszem, huszonnégy.

- Huszonnégy, uram - mondta a csónakmester segéde tompán, amikor lassan a hajó oldala felé haladt. Elől a matrózok összeszorított szájjal és szikrázó szemekkel nézték, de oly mélységes csend volt, hogy a vitorlarudak halk ropogását is hallani lehetett felülről a tiszta levegőben.

Nem tudtam levenni a szemem a csónakmester segédéről, aki lassan lekúszott a hajó oldalán. Ha hangosan kiabál, akkor sem tudta volna világosabban kifejezésre juttatni a vonakodást, amit érzett. Belépett a bárkába és amikor végigment a matrózok között a padókon, azok komor, merev arccal visszahúzódtak. A horgonydob rúdjánál habozva megállt és bizonytalanul feltekintett. Courtney a mellvédhez sétált és összefont karokkal lenézett.

- Rajta! Teljesítse kötelességét! - parancsolta olyan ember arckifejezésével, mint akinek kihűl az ebédje.

Az ember áthúzta a korbács szárait balkeze ujjai között, felemelte karját és a korbács zúgva lecsapott a szegény összevert tetemre. Szédelegve, émelygő gyomorral elfordultam. Bligh ott állt a korlátnál csípőre tett kézzel és úgy nézte a lent lejátszódó jelenetet, mint akit nem érdekel különösebben. A kimért ütések követték egymást és mindegyik, mint a pisztolylövés, úgy belehasított a csöndbe. Gépiesen számoltam magamban - az idő öröklétnek tűnt - de utoljára is elérkezett a vége - huszonkettő, szünet huszonhárom... huszonnégy. Vezényszót hallottam; a tengerészek szétugortak és lent a lépcső alján sorakoztak. Nyolc harangütés. Nyüzsgés, mozgás támadt a hajón és hallottam, amint a csónakmester az ebédre hívó, elnyújtott, kedves jelzést sípolta.

Leültünk ebédelni és úgy látszott, hogy Courtney már el is felejtette az egész jelenetet. Sherryvel telt poharával koccintott Bligh egészségére és megkóstolta levesét.

- Hideg - szólt bánatosan. - A tengerész élet kellemetlenségei, ugye, Bligh?

Vendége élvezettel kanalazta levesét és jobban illett a legénységi étkezőbe, mint fel a tiszti fedélzetre, mert nyers modora volt az asztalnál.

- Az üstökét! - mondta. - Rosszabb ebédet is ettünk már az öreg Poule fedélzetén!

- De nem Tahitiban, arra fogadni mernék. Hallom, hogy újra látogatóba indul az indián hölgyekhez, a Déli-tengeren.

- Igen és még hozzá hosszabb időre. Ott leszünk néhány hónapig, amig össze nem szedjük kenyérfa? rakományunkat.

Hallottam utazásukról a városban. Olcsó étel a nyugat-indiai rabszolgáknak, mi? Bárcsak magával mehetnék.

- Istenemre, magam is szeretném! ígérem, hogy szórakozásban bőven lesz része.

- Valóban olyan szépek az indián nők, mint amilyennek Cook leírta őket?

- Igen, ha nem tartja rútnak barna bőrüket. Csodálatosan tiszták és elég szépek ahhoz, hogy még egy válogatós férfit is magukhoz vonzzanak. Sir Joseph a tanúm, aki azt mondja, hogy sehol a világon nincsenek szebb nők náluk!

Házigazdánk ábrándosán sóhajtott.

- Ne mondjon többet! Ne mondjon többet! Már szinte látom magát, amikor úgy ül ott a pálmák alatt, mint egy török basa és olyan hárem van maga körül, hogy akár a szultán is megirigyelhetné!

Én még mindig betegen a látottaktól úgy tettem, mintha ennék és hallgattam, amíg az idősebbek beszélgettek. Bligh tett először említést a megkorbácsolásról.

- Mit követett el az az ember? - kérdezte.

Courtney kapitány letette fehér borral megtöltött poharát és szórakozott pillantással feltekintett.

- Ó, a fickó, akit megkorbácsoltak - szólt. - Egyike volt Allison kapitány figyelő őrszemeinek az Unconquerable előárbócán és amint mondják, ügyes legény. Megszökött a hajóról, keresték és ekkor Allison, aki emlékezett arcára, meglátta, amikor kilépett az egyik csapszékből Portsmouth-ban. Az ember meg akart ugrani és Allison karon ragadta. Hogy az ördögbe! Jó figyelő őrszemek nem teremnek minden bokorban! Nos, az arcátlan fickó ekkor teljes erejével a szeme alá vágott Allisonnak, éppen akkor, amikor egy tengerész őrjárat ment arra. Lefogták és a többit már látta. Furcsa, mi csak az ötödik hajó voltunk, nyolc tucat ütés végzett vele. Az igaz, hogy Allison csónakmesterének van egy segéde, aki azt mondják, művész ebben a mesterségben - balkezes, úgy, hogy keresztül, kasul vág és amellett olyan erős, mint egy ökör.

Bligh érdeklődve hallgatta Courtney szavait és helyeslően bólintott.

- Szóval megütötte a kapitányt? - szólt. - Istenemre! Megérdemelte azt, amit kapott, sőt még többet is! Nincsenek igazságosabb törvények, mint amelyek a legénység viselkedését szabályozzák a tengeren.

- De szükség van ilyen kegyetlenségre? - kérdeztem, mert nem tudtam már hallgatni. »Miért nem akasztották fel azt a szegény embert és végeztek úgy vele?

- Szegény embert? - Courtney kapitány felvont szemöldökkel felém fordult. - Sokat kell még tanulnia, fiam. Egy, két év a tengeren majd megedzi, ugye, Bligh?

- Gondoskodom majd róla - válaszolta a Bounty kapitánya. - Nem, Mr. Byam, kár elpazarolni a részvétét ilyen gazemberekre.

- És gondoljon arra is - szólt közbe Courtney barátságosan figyelmeztető hangon, - gondoljon arra, amit Mr. Bligh mond, hogy nincs igazságosabb törvény, mint ami a legénység viselkedését szabályozza a tengeren. Nemcsak igazságos ez a törvény, hanem szükséges is, fenn kell tartani a fegyelmet a kereskedelmi hajón ugyanúgy, mint a hadihajókon és el kell nyomni a lázadást és kalózkodást.

- Úgy van - szólt Bligh, - tengeri törvényünk szigorú, de évszázados tekintélye van. És azonkívül idők folyamán szelídebb is lett - folytatta nem minden sajnálkozás nélkül. - A franciák kivételével eltörölték a főgerendára feszítést és a kapitánynak nincs többé joga halálra ítélni és kivégeztetni valakit a legénységből.

Úgy látszott, hogy ez érdekli házigazdánkat. Olyan régi ez, mint a Köztörvény - mondta kellemes, vontatott hangján - sőt talán régebbi is. Több alkalommal részt vettem haditörvényszéki tárgyalásokon és örültem, hogy megtudhatok valamit a tengeri törvényről. Valóban évszázados tekintélye van. Amikor Aquitania királynője, Eleanor meglátogatta a Szentföldet, megtudta, hogy bizonyos tengerész szabályokat nagy tiszteletben tartanak Keleten. Abban az időben a genuai herceg törvénykezett Oléron szigetén, a francia tengerpart előtt és ezen a törvénykezésen számos, tengeri ügyre vonatkozó ítéletet hoztak. Amikor Eleanor királynő visszatért, úgy rendelkezett, hogy készítsenek feljegyzéseket ezekről az ítéletekről és ez legyen a törvény a nyugati tengerek hajósai fölött. Első Richard király elhozta Angliába ezeket a leírt ítéleteket és ezek szolgáltak alapul az angol tengeri törvény megalkotásában. La Leye Olyroun Oléron régi törvényei volt a nevük és velük kezdődött el ama érvényes tengeri törvény.

Én még mindig annak a hatása alatt voltam, amit láttam, ezért keveset ettem és több bort megittam, mint szoktam és többnyire hallgattam, amíg a két tiszt tengerészmódra fecsegett régi barátaik hollétéről, Parker tengernagyról és a Dogger Bank mellett vívott ütközetről. A délután közepe volt már, amikor engem és Blight visszavitték a Bountyra. Apály volt és némi távolságra tőlünk csónakot láttam a sima vízen, míg néhány ember gödröt ásott az iszapos parton. Temették a szegény fickót, akit végigkorbácsoltak a hajóhadon - vízmosásos parton ásták meg a sírját, csendben és minden vallási szertartás nélkül.

III.
Tengeren

November huszonnyolcadikának hajnalán felvontuk a vitorlákat a Bountyn és lementünk Szent Helenáig, ahol horgonyt vetettünk. Csaknem egy hónapig időztünk ott és Spitheadben, mert a szelek ellenkező irányban fújtak és csak december huszonharmadikán tudtunk kedvező széllel levitorlázni a csatornán.

Egy hónap rengeteg idő több mint negyven emberrel teletömött és többnyire lehorgonyozott kis hajón, én azonban megismerkedtem ezalatt társaimmal és olyan szorgalmasan tanultam új kötelességeimet, hogy a napok túl rövidek voltak. A Bounty hat tengerészapródot vitt magával és mert nem volt oktatói a fedélzeten, amint ez hadihajókon szokásos, Bligh hadnagy és az első tiszt felosztották maguk között a munkát, megtanítani minkét háromszögmértanra, tengerészcsillagászatra és Stewart és Younggal együtt én abban az előnyben részesültem, hogy Blightól tanulhattam navigációt és hogy igazat adjak ennek a tisztnek, akinek jelleme különben egyáltalában nem volt kifogástalan, meg kell mondanom, hogy abban az időben nem volt nála jobb tengerész és hajós a tengeren. Két apródtársam felnőtt ember volt már: George Stewart, aki Orkney-szigeten élő, jó családból származott, huszonhárom, huszonnégy éves fiatalember volt és már több tengeri utat megtett és Edward Young, egy zömök, morcos tekintetű fiú, akinek csinos arcát eléktelenítette az, hogy elől csaknem valamennyi foga hiányzott. Mindkettő nagyon jó hajós volt már és nagyon neki kellett gyűrkőznöm, hogy ostobának ne tartsanak.

Mr. Cole, a csónakmester és segéde tanítottak tengerészetre. Cole régimódi tengeri medve volt, bronzvörös arcú, kevésbeszédű ember, aki csomóba kötötte a haját, remekül értette a mesterségét, de minden más tudományhoz alig konyított. Morrison nagyon különbözött tőle, úri családból származott, tengerészapród is volt és csak azért szolgált a Bountyn, mert érdekelte az utazás. Elsőrendű navigátor és tengerész volt, barnabőrű, karcsú, értelmes, harminc év körüli ember, aki hidegvérű volt a veszedelemben, nem esküdözött nyakra-főre és magasan fölötte állt a hajón elfoglalt állásának. Morrison nem veréssel hajszolta munkára az emberekét, mint ahogy a csónakmester segédei szokták, akik jobbra, balra pártatlanul ütlegeket osztogatnak; biztonság kedvéért nála is volt egy darab csomókkal ellátott kötél, de ezt csak olyankor használta, amikor valaki szándékosan kivonta magát a munkából, vagy amikor a kapitány rárivallt:

- Piszkálja csak meg azt az embert!

Nagy volt a morgás és elégedetlenség a folytonos rossz idő miatt, míg végre december huszonkettedikén este az ég kiderült és a szél megfordult kelet felé. Még sötét volt másnap reggel, amikor meghallottam a csónakmester sípjelzését és Morrison hangját:

- Mindenki a fedélzetre!

A csillagok fényesen ragyogtak, midőn a fedélzetre értem és keleten éppen pirkadni kezdett. Három héten át erős délnyugati szeleket kaptunk, esővel, köddél; a levegő most csípősen fagyosra vált és erős keleti szélrohamok fújtak, Franciaország felől. Bligh hadnagy a parancsnoki hídon állt Mr. Fryerrel, az első tiszttel; Christian és Elphinstone, az első tiszt segédei elől, a matrózok között voltak. Nagy élénkség volt a fedélzeten és a hajón harangoztak a csónakmester sípszavára. Hallottam az emberek kiáltozását a horgonydobnál és Christian hangját, amely kihallatszott a lármából:

- Rövidre fogtuk, uram!

- Leereszteni az orom vitorlákat! - parancsolta Fryer és Christian továbbította a parancsot. Az én helyem az árboc csúcsán volt és egy pillanat alatt kibontottuk és kifeszítettük a kis vitorlát. A csomók a feszítőköteleken merevek voltak a fagytól és az elülső árboc csúcsán dolgozó emberek lassan végezték munkájukat Bligh türelmetlenül felnézett.

- Mi lesz ott? - kiáltotta dühösen. - Mindenki alszik az első árbocon. A főárbóc emberei már készen vannak. Mozgás, nyavalyás kukacok!

A szél belekapott az oromvitorlákba és a Bounty kitépte a horgonyt, amikor irányt vett a szél előtt. A matrózok fürgén mozogtak, noha Bligh panaszkodott rájuk, de ezer bíráló szem nézte elindulásunkat a közelünkben horgonyzó hajókról és ezért szitkozódott. - Hoha! Húzd meg! - kiáltották a matrózok és a horgony felmerült és megerősítették.

Amikor a szélrohamok erősebben követték egymást, leeresztették és kikötötték a fővitorlát és a kis hajó utat tört magának a nyílt tengerre.

A nap fölkelt a felhőtlen égen - ragyogó, hideg, téli reggel. Ott álltam a mellvédnél és a lélegzetem, mint könnyű füst úszott utánunk a levegőben. Végre kiértünk a tengerre és a Bounty, mint egy versenyló, úgy száguldott a vizen.

Éjszakára a szél viharrá nőtt és a tenger erősen hullámzott, de másnap megenyhült az idő és vidáman megünnepelhettük Karácsonyt. Ünnepi grogadagot kaptunk és a szakácsok fütyörésztek, amikor a mazsolaszőlőt megtisztították, nem azért, mintha annak örültek volna, hogy finom tésztát készítenek, amint ezt valami szárazföldi ember gondolhatta volna, de bebizonyítani társaiknak, hogy nem tömik tele mazsolával a szájukat

Ebben az időben továbbra is igyekeztem megismerkedni társaimmal a hajón. A matrózokat vagy az vonzotta a Bountyra, hogy a Déli-tengerre utazhatnak, vagy pedig az első tiszt, vagy maga Bligh válogatta ki őket. Tizennégy szolgálatot teljesítő matrózunk mind viharedzett, igazi tengerész volt, nem csapszékek és börtönök söpredéke, amilyenek bőven vannak más hajón; a tisztek csaknem valamennyien tapasztalt, kipróbált jellemű férfiak, botanikusunkat, Mr. Nelsont, pedig Sir Joseph Banks ajánlotta, mert már előbb is járt Tahitiban, Cook kapitány parancsnoksága alatt. Mr. Blighnak száz tengerészapródja is lehetett volna, ha mindazokat felveszi, akik jelentkeztek; így hatan voltunk, noha hivatalosan a hajó állományában csak kettőnek volt hely. Stewart és Young jó tengerészek és elég kellemes pajtások voltak; Hallet betegesnek látszó, ravasz tekintetű, lebiggyesztett ajkú, tizenöt éves fiú volt; Tinkler, Mr. Fryer sógora egy évvel fiatalabb, noha már előbb is járt tengeren - nagy majom, aki folytonosan vakarózott és ezért, amikor csak tehette, a főárbócon volt. Hayward, a jóképű, mogorva fiú, akivel elsőnek találkoztam, amikor a közös fülkébe beléptem, csak tizenhatéves volt, de nagy és erős - korához képest. Volt benne valami hencegő hajlam és szeretett volna a közös fülke szakácsa lenni, mert már két évet eltöltött a tengeren, egy hetvennégy ágyús hajó fedélzetén.

Én Haywarddal, Stewart és Younggal voltam egy fülkében az alsó fedélzeten. Ebben a szűk helyiségben feszítettük ki függőágyainkat éjszakára és itt ebédeltünk úgy, hogy egy láda volt az asztalunk és más ládák a székek. Arra való tekintettel, hogy bőségesen részesedett grogadagunkból, melyet szombat esténként kaptunk, Alexander Smith matróz volt a függőágy-emberünk és valamivel kevesebbért ugyanebből a hajós fizetési eszközbői Thomas Ellison látta el a szakács szerepét. Mr. Christian volt tengerészapród étkezőnk szállítója; mint a többiek, én is lefizettem neki öt fontot, amikor a hajóra szálltam és Christian ezt a pénzt burgonya, hagyma, holland sajt, kávé, cukor és más apró luxuscikkek bevásárlására fordította. Ezek a magánkészletek lehetővé tették, hogy több héten át jól éljünk, noha hitványabb szakácsot, mint a fiatal Tom Ellison, sehol nem találhattunk volna. Ami az italokat illeti, a hajó oly bőven el volt látva velük, hogy Christian nem szerzett be nekünk külön készletet. Egy két hónapig minden ember a hajón négy és félliter sört kapott naponta és amikor a sör elfogyott, félliter mistela-nak nevezett tüzes, fehér spanyol bort, amit tengerészeink nagyon szeretnek és becéző szóval Miss Taylornak neveznek. Amikor pedig a borkészlet is kimerült, visszatértünk a bőséges adag grogokhoz, a matróznép rendes búfelejtőjéhez. Volt egy csodálatosan fütyülő matrózunk a hajón - egy félig vak, Michael Byrne nevű ír ember. Titokban tudta tartani vakságát, amíg a Bounty ki nem futott a tengerre, amikor aztán Mr. Bligh nagy bosszúságára megtudták. Amikor azonban elkezdte fütyülni a Nancy Dawson nótát első nap, amikor ezzel hívta az embereket grogot inni, mindenki elfelejtette vakságát. Jobban ki tudta cifrázni ezt a kedves régi dalt, mint akárki és ezzel még jobban felderítette a matrózélet legkedvesebb óráját.

Sörünk nagy részét elvesztettük egy erős, keletről jött viharban, mely a karácsony utáni napon érte utol a Bountyt. Több hordó kiszabadult a tartókötelekből és a víz magával ragadta, amikor egy nagy hullám átcsapott a hajón. Ez a hullám három csónakunkat is megrongálta és kis híja volt, hogy magával nem vitte. Én nem voltam őrségen ebben az időben, lent szórakoztam az orvos kabinjában, hátul a legalsó fedélzeten. Szűk, kellemetlen szagú kis bódé volt a vízvonal alatt - dohos vízszag terjengett benne és egy szál gyertya világította meg, amely kék fénnyel pislogott az állott levegőben. Az öreg Bacchus azonban semmit sem törődött ezzel. Bizonyos, hogy felcserünknek volt rendes neve, melyet beírtak a hajó jegyzékbe, ezt azonban nem ismerték társai egész a halála napjáig. A felcser rendes állapota az volt, amit matrózok benne van a szélben, »felöntött a garatra« mondásokkal emlegetnek és az, amivel jelezni szokta, hogy elérkezett rendes állapotába, juttatta ahhoz a névhez, amelyen a matrózok ismerték. Amikor még egy pohár pálinkát felhajtott, vagy még egy kis grogot utána küldött a gondosan adagolt alkoholtömeghez, amit nyilván rézlemezekkel kibélelt gyomra sűrű időközökben megkívánt, ilyenkor rendszerint felállt, egyensúlyhelyzetbe hozta magát, egyik kezét mellénye harmadik és negyedik gombja közé dugta és tréfás komolysággal idézett egy verset, amely ezzel a sorral kezdődik:

Bacchusnak le kell mondani most hatalmáról...

Falábával, tűzvörös arcával, hófehér hajával és élénk kék szemével az öreg Bacchus valóban a hajós’ orvosok ősi mintaképének látszott. Annyi időt töltött tengeren, hogy alig emlékezett azokra a napokra, amikor szárazföldön volt és aggodalommal gondolt arra az időre, midőn nyugalomba kell vonulnia. Többre becsülte a besózott marhahúst a szárazföldön kapható legfinomabb malacpecsenyénél, vagy sertéskarajnál és bizalmasan elmondta nekem egyik nap, hogy képtelen ágyban aludni. Egy ágyúgolyó elvitte ballábát, amikor hajója közelharcba bocsátkozott a Rangerrel és az öreg Bacchus John Paul Jones fogságába került.

Az öreg orvosnak Mr. Nelson, a botanikus és Peckover, a Bounty ágyúsa voltak a cimborái. Az ágyús szolgálata, mely elég nehéz a hadihajón, a legkönnyebb volt a miénken és Peckovernek, a kedélyes fickónak, aki szerette a dalt és nagy híve volt az itókának - elég szabad ideje volt vendégeskedésre. Mr. Nelson nyugodt, acélszürke hajú, idősebb ember volt, aki a növények tanulmányozásának szentelte ugyan idejét, de úgy látszott, nagyon jól érzi magát az orvos társaságában. Életének legnagyobb eseménye az volt, amikor együtt utazott a Déli-tengeren Cook kapitánnyal, kinek emlékét nagy tiszteletben tartotta.

Mr. Nelson kabinja az orvos fülkéje előtt volt, Sámuelnek, a kapitány írnokának kabinja választotta el egymástól és gyakrabban meg lehetett találni az orvos, mint a maga kabinjában. Az összes kabinokban ágyak álltak, melyeket Deptfordban az ácsok készítettek, Bacchus azonban jobban szeretett függőágyat feszíteni ki magának éjszakára és az ágyat kerevetnek és a tágas ládát magán szeszesitalraktárnak használta. A kabin alig volt hatszor hét lábnál nagyobb, az ágy majdnem a felét elfoglalta a helyiségnek és vele szemben a függőágy deszkái alatt három kis, még csapra nem ütött boroshordó állt. Ezek egyikén állt a gyertya és világított kék fénnyel.

Egy másik hordón én ültem és Bacchus és Nelson egymásmelleit az ágyon foglaltak helyet. Mindketten ónkorsót tartottak a kezükben, rummal kevert sörrel telve. A hajó erősen ingadozott és néha baloldalára dőlt, úgy, hogy időnkint a hordó majd kicsúszott alólam, de úgy látszott, hogy a két ember a kereveten ügyet sem vet a viharra.

- Elsőrangú ember ez a Purcell! - mondta az orvos és csodálattal nézett új falábára, - nem láttam még jobb hajóácsot nála! A másik falábam átkozottan kényelmetlen volt, ez azonban olyan, mintha a húsom és csontom lenne! Mr. Purcell egészségére! - Nagyot húzott a korsóból és megnyalta utána szája szélét. - Szerencsés ember maga Nelson! Ha valami baj történik alépítményével, csak szól nekem és én majd lefűrészelem a régi lábát és Purcell jobbat készít magának!

Nelson mosolygott.

- Igazán nagyon kedves - felelte, - de remélem, nem kell majd háborgatnom ezzel.

- Nem remélem, kedves barátom, - nem remélem! De soh’se féljen a műtéttől. Nem kell más hozzá, csak egy pint rum, egy jól megfent borotva és egy keresztvágó fűrész és észre sem veszi, amikor már le is szedtem a lábát. Paul Jones amerikai orvosa csinált így velem.

- Hogy is volt csak - hetvennyolcban történt. Burden kapitánnyal az öreg Drake-en szolgáltam és Paul Jones Rangerét kerestük, míg végre megtudtuk, hogy éppen indulni készül Belfast Lough elől. Istenemre, nem mindennapi dolog volt! Nézők is voltak a hajón az egyik egy gyalogsági tiszt egyenruhában. Lassan közeledtünk és így jutottunk el az amerikai hajó farához. Ekkor felvontuk a lobogót és átkiáltottunk:

- Miféle hajó ez?

- Amerikai! A Ranger! - üvöltötte a yankee kapitány és az ő zászlójuk is felszaladt.

- Gyerünk - éppen titeket várunk! A következő pillanatban mindkét hajó oldalt fordult... Te jó Isten!

A Bounty nagyot rándult ebben a pillanatban, a hullámcsapástól, amely rázúdult.

- Siess ki, Byam! - parancsolta az orvos és amikor én kiugortam kabinjából a létra felé, lehallottam a hajó recsegését és ropogását, a haragos tenger bömbölését és a matrózok gyenge kiáltozását a fedélzeten. Azután egyszerre nagy zűrzavarban találtam magam, mely különösnek tűnt az orvos szobájának békés csöndje után.

Bligh ott állt a hátsóárbócnál, Fryer mellett, aki kiáltozva parancsokat adott segédeinek. Be kellett vonni a vitorlákat, hogy megkönnyítsék a hajó futását. Az emberek a feszítőköteleknél minden erejükből igyekeztek felhúzni a konok, dübörgő vásznakat a vitorlafákra.

Az én feladatom két más apródtársammal az volt, hogy megerősítsük a hátulsó árboc oromvitorláját - egy kis vitorlát, melyen azonban nem volt könnyű erőt venni ilyen időben. Az emberek lent meghúzták a köteleket és beakasztották a horgokba. A Bounty hamarosan megkönnyebbült és simábban haladt.

A nagy hullám, mely ránk szakadt, pusztulást hagyott maga után. Mindhárom csónakunkat megrongálta, a sörös hordókat, melyek a fedélzethez voltak erősítve, sehol sem lehetett most látni és a hajó tatja annyira megsérült, hogy a kabin tele lett vízzel, leszivárgott az alatta lévő kenyeres kamrába és kenyérkészletünk nagy részét tönkretette.

Az északi szélesség 39°-ánál a vihar elült, a nap kisütött és minden vitorlánkat felvonva kedvező északi széllel haladtunk Teneriffa felé. Január negyedikén találkoztunk egy Mauritius felé tartó francia hajóval, amely felvonta legfelső vitorláit tiszteletünkre. Másnap délnyugatra tőlünk, tizenkét tengeri mérföld távolságban megpillantottuk Teneriffa szigetét, de a szél leiállt a sziget közelében és egy nap, egy éjjelt kellett dolgoznunk, hogy bejussunk Santa Cruz kikötőbe, ahol egy spanyol teherhajó és egy amerikai brigg közelében horgonyt vetettünk.

Öt napig horgonyoztunk a kikötőben és itt vetették el először annak az elégedetlenségnek magvát a Bounty matrózai között, mely később olyan végzetessé vált az egész utazásra. Minthogy nagy hullámtörés volt a parton, Bligh hadnagy megalkudott a parti csónakosokkal, hogy ők szállítsanak nekünk vizet és eleséget, matrózait pedig reggeltől estig azoknak a károknak kijavításával foglalkoztatta, melyet a vihar okozott hajónknak. Emiatt sokat morogtak elől, a matrózok szállásán, mert voltak, akik azt remélték, hogy a hajó csónakjaira kapnak majd beosztást és így legalább kiszállhatnak a szigetre és vásárolhatnak bort maguknak, amiről Teneriffa híres és ami vetekszik a legjobb Madeirával.

Amíg a kikötőben voltunk, beszüntették a sózott marhahús kiosztást és helyette a parton vásárolt, friss húst kaptunk. A Bounty besózott marhahúsánál soha nem ettem rosszabbat tengeren, de az, amit Teneriffában kiosztottak, még sokkal rosszabb volt. A matrózok azt mondták, hogy döglött lovak, vagy öszvérek teteméből vágták ki és panaszkodtak az első tisztnek, hogy nem alkalmas táplálkozásra. Fryer továbbította a panaszt Bligh-hoz, a kapitány dühbe gurult és megesküdött, hogy az emberek vagy megeszik a friss húst, vagy semmit sem kapnak. Az eredmény az volt, hogy a hús legnagyobb részét a tengerbe dobálták és ez a látvány a legkevésbé sem volt alkalmas arra, hogy megnyugtassa Bligh kedélyét.

Én abban a szerencsében részesültem, hogy kimehettem egyszer a partra, mert Bligh magával vitt egyik nap, amikor tisztelgő látogatást tett Brancheforte márkinál, a sziget kormányzójánál. A kormányzó engedélyével Mr. Nelson naponta bejárta a dombokat, hogy növényeket és természeti ritkaságokat gyűjtsön, de barátja, az orvos, csak egyszer jelent meg a fedélzeten öt nap alatt, amíg a kikötőben horgonyoztunk. Az öreg Bacchus rengeteg pálinkát vásárolt magának, olyan nagy tömeget, hogy az annak az istennek is becsületére vált volna, akiről az öreget elnevezték. Miután pedig ilyen értékes szállítmányt nem mert rábízni a parti csónakosokra, engedélyt kapott a kapitánytól, hogy a kis vitorlás csónakot kiküldhesse a kikötőgáthoz az italokért és amikor az egyik matróz lement hozzá és jelentette, hogy a vitorláscsónakkal megérkeztek és ott állnak a hajó oldala mellett, az öreg Bacchus botorkálva felkapaszkodott a fedélzetre. A vitorláscsónak ott volt az ágyúrések alatt terhével és mert a víz tornyosodni kezdett, az öreg Bacchus nyugtalanul állt a mellvédnél.

- Csak óvatosan - rendelkezett féltő gonddal. - Csak lassan! Egy pohár grogot kaptok fejenként, ha nem törtök össze semmit k Amikor az utolsó kis hordó is fenn volt és leszállították, az orvos megkönnyebbülten felsóhajtott. Ott álltam a közelében és láttam, hogy akkor pillant először a szárazföldre. Észrevette, hogy nézem. - Egyik sziget olyan, mint a másik, mint két borsó egy hüvelyben - jegyezte meg közönyösen és elővette zsebkendőjét, hogy piros arcát megtörölje.

Amikor elvitorláztunk Teneriffából, Bligh három őrségre osztotta szét az embereket, Christiant szolgálatvezető hadnaggyá tette és rábízta a harmadik őrséget. Bligh már néhány éve, nyugatindiai hajózásaiból ismerte Christiant és barátjának és jótevőjének tartotta magát. Barátsága abban nyilvánult meg, hogy egyik nap meghívta magához vacsorára, vagy ebédre és másnap a leggorombábban leszidta az emberek előtt. Ebben az esetben azonban valóban szolgálatot tett neki, mert tízet lehetett tenni egy ellen, hogy ha az utazás jól végződik, a Tengernagyi hivatal hozzájárul ehhez az előléptetéshez és Christian megkapja őfelsége kinevező iratát. Most már úrnak számított a tengerészapródokkal és Blighjel és Fryer haragudott ezért magában a kapitányra és - ilyen az emberi természet - korábbi alárendeltjére.

Más oka is volt a panasznak, amíg Teneriffától a Horn-fokig értünk. A matrózok élelmezése mindig rossz és hiányos az angol hajókon - olyan tény ez, ami miatt később számos tengerészünk megszökött amerikai has jókra. A Bounty azonban az étel rosszabb minőségű volt és kevesebb volt, mint aminőt akármelyik emberünk látott azelőtt. Amikor Bligh a födélzetre rendelte e legénységet, hogy felolvassa nekik parancsát, amelyben szolgálatos hadnagynak nevezte ki Christiant, azt is tudatta velük, hogy miután utazásuk időtartama bizonytalan és az évszak annyira előrehaladt, hogy nem tudja, vájjon körül tudjuk-e hajózni a Homlokot, szűkségesnek látja, hogy a kenyéradagot rendes súlyának kétharmadára korlátozza. A matrózok megértették, hogy miért kell takarékoskodni és nyugodtan fogadták, azonban továbbra is morogtak a besózott marhahús és disznóhús miatt.

Pénztáros nem volt velünk a hajón és tisztjét maga Bligh látta el, írnokának, Sámuelnek, egy keskenyajkú tiszta kis embernek segítségével, akiről nem minden ok nélkül azt hitték, hogy a kapitány besúgója és kémje a matrózok között. A legénység szívből nem szerette és megfigyelték, hogy az, aki túlságosan nyíltan elárulta Mr. Samuelnek rossz véleményét róla, az hamarosan összeütközött Bligh hadnaggyal. Samuel kötelessége volt, kiosztani az élelmiszereket az étkezők szakácsai között; valahányszor egy sós hússal telt hordót felnyitottak, a legválogatottabb darabokat visszatartották a tisztek részére és a többit pedig, ami alig volt ehető, minden mérés nélkül szétosztották az étkezdék között. Samuel elkiáltotta magát »négy font« és beírta a súlyt könyvecskéjébe, mielőtt még valaki észrevette volna, hogy a kiadott hús három fontot sem nyom.