„Zseniálisan felkavaró történet,

A dolog, A mélység és A ragyogás rajongóinak egyaránt ajánlott olvasmány.

Cutter váratlan fordulatai mesteriek.”

Globe And Mail

„A legkeményebb horror kedvelői imádni fogják ezt a könyvet…

Felkavaró élmény.”

Publishers Weekly

IMPRESSZUM

Nick Cutter: The Deep

Copyright © 2015 by Craig Davidson

Hungarian translation © Tillinger Zsófia, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nick Cutter: The Deep

Gallery Books, Simon & Schuster, New York, 2015

Fordította: Tillinger Zsófia

ISBN: 978-615-5522-97-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-008-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: horror

Első rész
A KÓR

1.

Az öregember fejét sáskák borították.

Luke először azt hitte, hogy paróka vagy valami furcsa hajpótlás – azonban Guam déli csücskében voltak, pár kilométerre a Csendes-óceántól, a férfin pedig cafatokban lógott a ruha, úgy festett, mintha egy régi radiálgumi csíkjai verdesnék a lábát. Miért bajlódna parókával?

A sofőr is felfigyelt az öregemberre, és gondterhelt sziszegést – C-sssz! – préselt ki a fogai között. Valamit mormogott is az orra alatt: egy átkot, esetleg egy imát? Luke nem beszélte a helyi dialektust.

– Majd én – fordult a sofőrhöz. – Várjon itt!

Könyökkel kilökte az ajtót. Édes istenem, a forróság… Valóságos ökölcsapásként ütötte meg, mikor először lépett az aganai repülőtér leszállópályájára. Most újra arcon vágta a kunkor nektárjával telített trópusi levegő, amitől kövér izzadságcseppek jelentek meg a homlokán.

Az öregember egy egyemeletes műhellyel szemben állt. A földön rozsdás vezetékekkel átszőtt keréktárcsák és karterek hevertek szanaszét. Csuklónyi széles indák nyúltak ki az erdőből, hogy bekebelezzék a gyári szemetet: mivel senki nem vágta vissza, így csak hónapok kérdése, és a dzsungel újra visszaszerzi ezt a helyet magának.

Ahogy az öregember nekicsoszogott a falnak, szandálja finoman söpörte a sárgás vályogot. A karján és a nyakán feltűnő foltok éktelenkedtek. Az ótvarpettyek egycentisek voltak, sokkal terjedelmesebbek, mint amekkorákat Luke látni szokott. Néhány ki is repedt, és szürkés genny szivárgott belőle.

Luke-nak fogalma sem volt, mi vonzza a sáskákat. Talán a bolt tetejét beszövő repkényszőnyegből estek le. Vagy tán a férfi feje búbján lehetett valami, esetleg csordogált ki belőle, ami odavonzotta őket.

A leghatalmasabb rovarok voltak, amelyeket Luke valaha látott. Mindegyik sáska hüvelykujj hosszúságú, és izmos felépítésű. Duzzadt potrohuk keskeny, fürkésző arcuk fölé magasodott. Legalább tucatnyi borult takaróként a férfi koponyájára.

Luke-ot az az érzés fogta el, hogy hirtelen mindegyik rá bámul.

Visszavonult az árokhoz, és érezte, amint a talpa belesüllyed a sárba. Nem tetszett neki, ahogy beszippantja a bakancsát – mint egy mohó, ajaktalan, barna száj.

Talált egy botot, és visszasétált. A rovarok viaskodva izegtek-mozogtak a férfi fején, amelyet leheletfinom, fehér hajszálak borítottak, mint az újszülött koponyáját a babahaj. Kitinpáncéljuk halkan ciripelt. Vajon mi a fenét csinálnak?

Luke elnézte a rovarok koreografált mozgását. Ragadós páraként telepedett a torkára a kunkorral keveredő égett olaj bűze. Távolról hallani vélte, ahogy a sofőr megismétli, amit az imént mondott – azt az egy levegőre elmormolt átkot vagy imát –, és aggódni kezdett, hogy egyszer csak beindítja a Jeepet, és elhúz, otthagyva őt az öregemberrel meg a sáskákkal, a hőséggel és a bekúszó dzsungellel.

Az isten szerelmére, mit csinálnak azok a bogarak?

Az egyik sáska agresszívan megmarkolta és satuba fogta a másikat, a potrohuk egyesült, majd eltátotta a száját, s félbeharapta a másik sáska fejét. Egyértelműen a nőstény fogyasztotta el a hím fejét, míg annak csápjai kétségbeesetten csapkodtak.

Az előbb talált bottal Luke lesöpörte a sáskákat a férfi koponyájáról. Egy lefejezett hím vadul vergődött az ujjai között, ő pedig lerázta a sárba, a többihez. Elöntötte a vágy, hogy rájuk taposson. Hogy mindet masszává zúzza.

Ehelyett megfogta az öregember vállát, és megfordította. Az arckifejezése ismerős volt: A Nagy Semmi. Tekintete fátyolossá vált, szemhéját pedig körben dudorok borították, amitől a bőre úgy festett, mint a narancshéj. A szája tárva-nyitva, nyelvén fehér hártya. Talán már napok óta nem ivott vizet. Valószínűleg elfelejtette.

Így ment ez a Kórral: először az apróságokat felejti el az ember, majd a nem annyira kis dolgokat, aztán a nagyokat. Végül a kritikus pontokat. Idővel a szíve elfeledi, hogyan kell verni, a tüdeje pedig, hogy hogyan kell lélegezni. Úgy hal meg, hogy egyáltalán semmit sem tud.

Amint Luke új irányba állította, az öregember elindult. Valószínűleg addig fog menni, amíg elesik, vagy lelép egy szikláról, esetleg lebucskázik egy leopárd barlangjába, ha van ilyesmi errefelé. És Luke átkozottul semmit sem tudott tenni ez ellen.

Visszamászott a Jeepbe. A sofőr nyugodtan elhajtott az út mentén totyogó öregember mellett, akinek már ráragadt a sarkára a tapadós sár. Távolodóban Luke elnézte az idős férfi alakját, amint belevész a csípős füstbe.

2.

Hőtől megrogyott pálmafasor futott végig az Inarajan felé vezető úton. A fehérre meszelt, bádogtetős, rusztikus puebloszerű épületek lelakottnak, de funkcionálisnak tűntek.

Vörös fövenylegyező nyílt a Jeep útjában; úgy festett, mintha lebegne a tikkasztó forróságban, és soha nem akarna leszállni. A Jeep szellőzőin párás levegő áramlott befelé. Luke tarkóján portól és izzadságtól koszos volt a redőkbe gyűrődő bőr.

A Csendes-óceán dél felé nyújtózott. A víz jégkék színűre mélyült. Két idős hölgy ült egy ütött-kopott verandán, és vágott végű szivarokat szívtak. Egyik falubeli sem látszott gondterheltnek. A boltokat sem fosztották ki. Más helyeken megesett az ilyesmi, de a többség egyszerűen tette tovább a dolgát. Ha ez volt az apokalipszis, akkor igen rendezetten és komótosan zajlott.

A falubéli gyerekek nézték, ahogy a Jeep tovagurul. Az egyikük, egy nyolcévesforma kislány rámosolygott Luke-ra. Könyökét sötét pöttyök borították, olyasfélék, amiket a túlérett banánokon látni.

A Foltok. Meg fognak nőni, ellepik a testét, kérgessé válnak, majd kifakadnak… aztán a kislány elkezd felejteni. Először apróságokat. Hogy hol hagyta a babáját, vagy nem tudja megmondani, mennyi az idő. Aztán nem jut eszébe, hogyan kell megkötnie a cipőjét; órákon át görnyed a lába fölé, és próbálja meghurkolni a masnit, ahogy tanították neki – a nyuszifül módszerrel? Hurkold, hajtsd le, húzd meg? Először nevetni fog: „Jaj, olyan kis butuska vagyok!” De hamar frusztrált lesz, ahogy a gyerekek szoktak, és elkezd pityeregni.

Aztán elfelejti a bátyja nevét és az apja pipájának az illatát, majd hamarosan a saját arcát sem ismeri fel a tükörben. Elfelejti, milyen érzés a hideg vagy a meleg, de még ezen fogalmakat is. Luke úgy vélte, ez lehet a legrosszabb: mikor a velünk született bizonyosságok elenyésznek. A kislány majd rábámul az udvarukban álló diófára, és elfelejti az érzést, ahogy a levelek megcirógatják a bőrét. Hamarosan persze arra sem emlékszik már, mik azok a levelek, és mennyire létfontosságú részei annak a fának – éppen úgy, ahogy az ő erei a testének (ekkorra teljesen elfelejtkezik az erekről is). El fogja felejteni, milyen csodálatosan finom ízű a dió – aztán, hogy egyáltalán miért is olyan fontos enni.

Nem érti, mi az a fa. És semmi mást sem.

3.

A jacht az inarajani rakodóparttól alig ötszáz méternyire horgonyzott.

Eredeti tulajdonosa egy vegasi kaszinómágnás volt. Eredetileg Okinavában dokkolt, Japánban, de a közelmúltban Sam bácsi a tudomány szolgálatának zászlaja alatt besorozta. Luke-nak azt mondták, a tulaj nem reklamált az őt ért sérelemért, azon egyszerű tényből fakadóan, miszerint elfelejtette, hogy valaha is vett egy jachtot. A Kórnak megvoltak a maga módszerei, hogy némileg lazítson a magántulajdon kizárólagos jogán.

Luke megmarkolta a sporttáskáját, és távozóban biccentett a sofőrnek. A napszítta palló nyöszörgött a bakancsa alatt. Remeterákok futkároztak a cölöpök körül, apró homokfelhőket kavarva. Fekete, kígyózó szalagként kilőtt egy angolna, és egyet közülük lehúzott magával, mielőtt elnyelte volna az öböl.

Valamilyen oknál fogva az állatok immúnisak voltak. Se Foltok, se a Kór. Mindegyik, kivéve a méheket, az egyedüli állatfajtát, melyet megfertőzött.

Pár ladik horgonyzott a rakodópart végén, rozsdás aljuk penészes hálókban végződött. Néhány légy felélénkült Luke közeledtére. Az egyik leszállt az alkarjára. Egy bögöly, melynek osztott szeme úgy verte vissza a napfényt, mint egy diszkógömb.

Luke lecsapta. A bögöly zizegett, ahogy csapdába került a tenyere és a karja közt, és az érzés olyan kellemetlen volt, hogy fel kellett emelnie a kezét. A légy hűvös érzéketlenséggel elrepült.

A jacht nem horgonyzott túl messze. Luke el tudott volna úszni odáig – igazából vágyott is erre. Iszonyatosan meleg volt, és a férfi érezte magán a mocskot, a hátborzongató zümmögés pedig valósággal befészkelte magát a csontjaiba. A kezét napellenzőként használva a hajó felé hunyorgott. Alig kivehetően egy alakot látott a fedélzetén.

Ledobta a táskáját egy gumicsónakba. Kirántotta a motor zsinórját, és elkormányzott, messze a falu megbúvó épületeitől, távol a szörnyű ótvarral szórt kislánytól.

A hidegkék vízről Luke-nak a Barbicide jutott eszébe, az a fertőtlenítő, amelybe az öreg borbélyok szokták volt a fésűjüket belemártani Iowában. „Ez a szer halálos, ha beleiszol, véged” – mondta az egyik borbély Luke-nak még kisfiú korában, arra gyanakodván, a gyerekben elemésztő vágy ég, hogy belekortyoljon.

Pillantása a csipkézett dombtetőkre esett. Kiszúrt egy templomot. Biztosan több száz éves volt, ez lehetett a legelső dolog, amit a helyi telepesek ideépítettek. Teljesen kiégett. A tűz a templomtornyot emészthette el először, majd a tető tartógerendái porladhattak hamuvá, mígnem a torony romjai keresztültörték a templomhajót. Semmi más nem volt kivilágítva a faluban. Egyedül a templom.

4.

A jacht a félhold alakú öböl szélénél horgonyzott. Egy nyurga, ösztövér férfi állt a fedélzeten, akinek vékony és csontos végtagjai – bármily méltatlan is a hasonlat – az öregember koponyáján tanyázó sáskákra emlékeztették Luke-ot.

– Dr. Nelson – nyújtotta felé a kezét a férfi. – Leo Bathgate vagyok. Nagyon örülök, hogy épségben ideért.

Luke gyanakodva végigmérte a feléje nyújtott kezet – már reflexszerűvé vált nála, hogy a pillantása a kezekre és karokra tévedjen. Kutatások kimutatták, hogy a Kór nem fizikai érintkezéssel terjed, sem pedig testnedvekkel vagy légúti megbetegedésként. De sok időbe telt, amíg ezt felfedezték, és teljesen el is fogadták – ez az idő pedig rengeteg áldozatot követelt. Hidegvérrel lelőttek embereket csak azért, mert épp nehezen jutott az eszükbe valami. „A nyelvem hegyén van” kifejezés használata egy darabig jogos alapot adott a gyilkossághoz errefelé.

A luxusjachton minden szemkápráztatóan csillogott. Luke úgy érezte, mintha egy nagy kupac bankjegyen hajózna.

Bathgate olvasott az arckifejezéséből.

– Én sem utaztam korábban ilyenen, de még hasonlón sem.

Egy üveg pezsgő csücsült egy vödörben. Bathgate megvonta a vállát.

– A fedélzeten találtam. Szerintem csak kárba menne – tette hozzá.

Krug Brut, 1988-as évjárat. Drága itóka. Bathgate kristálypoharakba öntötte a habzó nedűt, és az egyiket átnyújtotta az újonnan érkezettnek. Luke az ajkához emelte a poharat, érezte, ahogy a pezsgő végigcsiklandozza a szájüregét.

– Milyen volt az útja? – kérdezte Bathgate.

„Végtelen” – válaszolta volna legszívesebben.

Chicagót, ahol felszállt az első gépre, közel tizenháromezer kilométer választotta el Aganától, Guam fővárosától. Ez a tizenháromezer kilométer furcsa, zaklatott rémálomhoz hasonlított.

Iowa City felé menet, az autópályán Luke megállt egy Exxon benzinkútnál. Az utat nem töltötték meg elhagyott autók kígyózó sorai, ahogy az apokalipszisről szóló történetekben szokott lenni. Mert ez nem egészen az apokalipszis, emlékeztette magát újra és újra. Csak valami borzalmas történik.

Épp ezért, vagy talán megszokásból, a fontos dolgok változatlanok maradtak. A tulajdonjog eszméje tartotta magát. A halottakat még mindig eltemették – nem feltétlenül temetőkbe, de a testeket mindenképp a földbe helyezték. A szertartásokat továbbra is elvégezték. És ez jó volt.

A benzinkút üresen pangott. A kutakat lekapcsolták. A bolt ajtaja nyitva, a kora esti napfény árnyékot vetett a polcok közti sorokra. Fülledt volt a levegő, a légkondicionálók nem üzemeltek. Hangyák vándoroltak felfelé egy hűtőberendezés üvegén.

Mit is tehetett volna? Luke kibontott egy csomag Twinkie süteményt, és befalta. Letépte a fóliát egy Penthouse magazinról, kihajtogatta a borító belsejét. Volt ebben valami nagyon felszabadító, ugyanakkor ijesztő.

Visszagurult az autópályára. Az üzemanyagmérő tűje már vészesen kiürültet jelzett, mikor talált egy Cenex töltőállomást… ahol hatalmas nyüzsgés fogadta. Az emberek tankoltak, chipset és üdítőt vásároltak, áldott tudatlanságban, vagy legalábbis azt megjátszva. Jó volt látni a fényeket. Jó volt fizetni dolgokért. Visszatért a normalitás érzése. A Föld még mindig forog, ahogy eddig is, nem igaz?

Gyakran megestek ilyesféle dolgok mostanában. Nem lehetett benzint szerezni, vagy egy új gumit, ha az előző leeresztett. Az ember elindult valahová, de soha nem érkezett meg. Ezrével tűntek fel útzárak – nem mindig hatósági rendelet értelmében vagy fizikai akadályként. Csak a rendszer omlott össze apránként.

Az O’Hare reptér szürreálisan festett. Szinte az összes bolt zárva volt a terminálon, a polcok üresen álltak, és az éttermek csökkentett adagokat kínáltak.

Luke minden fennakadás nélkül átjutott a biztonsági ellenőrzésen; egy hitelesített dokumentumnak köszönhetően simán folytathatta útját. Egy dupla rotoros pocsolyaugró várta. A gép annyira tele volt, hogy két tengerésznek a folyosón kellett ülnie. Ez valószínűleg nagyban megnehezítette volna a légiutas-kísérők dolgát – ha lett volna akár egy is.

A repülő Denverben landolt. Miután leszálltak, Luke megállt a reptér ablakánál, és elnézte a beálló gépeket. A leszállópálya szélén látni vélt egy férfit, amint a drótkerítésnek támaszkodott. Kitárt karokkal, mozdulatlanul állt.

Egy repülő futott ki a pályán; amint felemelkedett, közvetlenül a férfi fölött suhant el. A ruhája lobogott a gép hajtóműveinek iszonytató erejétől. Teste megrándult, a feje előre-hátra billent. Vajon a pilótáknak minden egyes alkalommal végig kellett nézniük rajta, amikor felszálltak?

– Valakinek tennie kellene valamit.

A Luke mellett álló nő ötven év körüli lehetett, őszbe forduló hajjal és enyhe brit akcentussal. Fontoskodva megkocogtatta öklével az ablakot, mintha azt remélné, hogy a tak-tak-tak hang után jön valaki – mondjuk egy komornyik? –, és foglalkozik a panaszával.

– Valakinek átkozottul tennie kellene valamit ezzel a szegény fickóval, nem gondolja?

Olyasfajta nőnek tűnt, aki hozzászokott, hogy az ügyek elintéződnek. De az ügyek nem mindig intéződtek el mostanában. Az emberek csak elfogadták a dolgokat, ahogy voltak.

Luke csatlakozása a San Franciscó-i nemzetközi reptéren landolt, ahol két komor katona várta. Elvezették egy privát felszállóhelyre, ahol egy C–23 Sherpa teherszállító gép állt. Luke volt az egyetlen utasa. Fejét a repülő belső falának támasztva hagyta, hogy a hajtóművek zúgása betöltse az agyát. Elaludt; beszippantotta egy mélyfekete, örömtelen és álomtalan vákuum. Mikor felébredt, a gép Agana fölött körözött.

– Hosszú – válaszolta végül Luke Bathgate-nek. – Átkozottul hosszú út volt.

Az megértően bólintott.

– Bizonyára nagyon kimerült.

Luke karórája még mindig az iowai időt mutatta. A belső órája hajnali öt felé járt, miközben Guam kora délutáni napsütése perzselte az arcát. Ahogy a pezsgő beszivárgott az ereibe, elbágyasztotta.

– A hálófülkéje ott van lent – mondta Bathgate. – Miért nem rendezkedik be?

Ahogy Luke lefelé tartott, a másik még utánakiáltott:

– Dr. Nelson!

Luke hátranézett, és látta, amint Bathgate kemény öklei között gyűrögeti a baseballsapkáját.

– A bátyja… – kezdte bizonytalanul – azt mondják, ő talán magyarázatot tud adni erre az egészre. Akármit is csinál ott lenn a mélyben. Ön szerint ez lehetséges?

– Igazán nem tudom, Leo. Majd meglátjuk.

– Igen, de…

– Én bizakodó vagyok. Ahogy mindannyian.

– Igaz. – Bathgate bizonytalanul rámosolygott. – Bizakodunk, határozottan bizakodunk.

Végül is nem ezért hozták ide Luke-ot irdatlan összegekért? Hogy beszéljen a bátyjával? Hogy újra kipattintsa a remény akár csak legapróbb szikráját is?

Luke bátyja, aki tizenegy kilométernyire a Csendes-óceán mélyén van.

Luke különös és briliáns bátyja, akiről napok óta nem hallott senki.

5.

Luke az anyjáról álmodott.

Ismerős álom volt, amely vészterhes időkben tért vissza. Az anyja belépett a hálószobájába. Luke hét- vagy nyolcéves lehetett. Az asszony óriási termetű, ahogy akkoriban a való életben is. Több mint száznyolcvan kiló.

Becsúszott hozzá az ágyba. Felemelte a Csillagok háborújá-s ágyneműt, és dermesztő fürgeséggel bebújt alá. Meleg volt, és puha, mint a lágy kenyértészta; különös izzadságszag lengte körül. Lihegése felborzolta a fiú fülkagylójában az apró pihéket. Suttogni kezdett. Luke soha nem tudta teljesen kivenni, mit is mond pontosan. A hangja olyan nem hallható tartományban mozgott, ami közvetlenül az agyába kúszott.

Nehézkes zihálással ébredt. Az álom úgy száradozott a koponyáján, mint valami sűrű szirup. Rápillantott az órájára: kevesebb mint két órát aludt. A fészkes fenébe! Az anyja. Ennyi év után is még mindig itt volt, éhes szellemként kísértve tudatának folyosóin. Behunyta a szemét, és megint látta belső szemei előtt: Bethany Ronnicks, aki elhagyta a férje családnevét, mert a saját, lánykori nevét jobban szerette. Csatabárd Beth.

Minden tekintetben hatalmas jelenség volt, egész szobát betöltő személyiségével, harsány nevetésével – majd idővel konkrét fizikai valójában is. Erőteljes vállával, széles csípőjével és több mint száznyolcvan centis magasságával mindig is termetes nőnek számított. A Felhőkarcolónő, ahogy a városban gyakran emlegették. Tiszteletet parancsoló szépségnek tartották, még a „rossz évek” és a közel száz kiló pluszsúly előtt, ami rárakódott. Királyi büszkeséggel járt, és úgy düllesztette ki a mellkasát, mint aki egy arra járó méltóságra vár, hogy medált tűzzön rá.

A Második Esély ranchon dolgozott, egy mentális zavarokkal küzdő fiataloknak fenntartott „otthonban” – Semmi Esély ranch, ahogy epésebb kedvében nevezte. Először ügyeletes nővérnek vették fel, majd később állandó kórházi szolgálatra osztották be; ő volt az első nő az államban, aki betöltötte ezt a posztot. Szerette rajta tartani a kezét a dolgokon. Jobb, mint a gyógyszerosztás vagy az ágytálak fertőtlenítése.

– Bűzlik – Luke egyszer hallotta, ahogy ezt mondja Edie Emmonsnak, kisszámú baráti köre egyik tagjának. – Ezeknek az őrült fiúknak a pisája. Egy vegyületet termelnek; olyan összetételűt, ami csak a bolondoknak van. Transz-három-metil-kettő-hexénsav.

– Édes istenem! – szörnyülködött Edie behízelgően. – Borzalmasan hangzik!

– Borzalmas is. A téboly bűze, Edie, olyan csípős, mint a malátaecet. Elég orrfacsaró, már az izzadságukból is érezni. De a húgyuk… az a legrosszabb.

Az idősebbek – mind férfi, túlnyomó többségben feketék – először morgolódtak. Beth „ne szarakodjunk”-hozzáállásával elég jól tudta kezelni eme kidobófiú-mentalitású dilinyósokat szavakkal is. De mi történt, mikor nem használtak a szavak? Beth nagydarab nő volt, de akkor is nő – vajon rendelkezett a kellő izomzattal, hogy legyűrjön egy dühöngő őrült srácot, akit ugyanolyan kevéssé érdekelt a saját teste, mint másoké?

De Beth egy pokolfajzat volt. Elsőként ugrott minden kutyaviadalba, és csuklójuknál vagy nyakuknál fogva, teljes erejéből földhöz teremtette a fiúkat. Az idősebbek odasereglettek, hogy a saját soraikba állítsák. Elnevezték Csatabárd Bethnek.

Sok évvel később, mikor Luke már állatorvosként tevékenykedett, összefutott anyja egyik régi ápoltjával. Keveset tudott Kurt Honey-ról: ugyanoda jártak középiskolába, és a fiú eltöltött némi időt a ranchon, miután súlyosan bántalmazta tizenegyedik osztályos matektanárát – beleszúrt egy körzőt.

Honey ekkor egy tejgazdaságban dolgozott, ahova Luke-ot egy beteg Guernsey tehénhez hívták ki.

– Ő az anyád, igaz-e? – kérdezte Honey.

Luke felpillantott a tehén gyulladt tőgye alól.

– Ki?

– Csatabárd Beth.

Fogalma sem volt, honnan tudja Honey, hogy ő az anyja, és feltételezte, rosszakat fog mondani róla. Luke nem szólt volna közbe. Rég elmúltak azok a napok, mikor védelmébe vette az asszonyt.

– Egy vipera volt – kacagott fel hátborzongatóan Honey. – Okos, tudod? De sokszor ez nem válik hasznára az embernek, csak bizonyos esetekben.

Luke visszahajolt a tőgy alá, és remélte, ezzel lezárták a témát.

– Rendesen ráhozta a frászt arra a srácra, Brewster Galtra. Szegény ördög nem volt túl okos, részben ezért került a ranchra. Egyszer elkapták, mert elcsórt egy almát az étkezőből. A kis dolgok is sokat számítottak ott. Még egy almalopás sem maradhatott büntetlenül. Na most Brew-nak volt ez a baja, oké? Az egyik szeme kidülledt. Azt mondta nekem, hogy a túl sok nyomás kitolta a szemgolyóját. Az anyád, na, az észrevette az ilyesmit.

Luke összerezzent és elfordult. Igen, az anyja mindig felfigyelt az ilyen természetű dolgokra.

– Miután elkapták Brew-t az almával, az anyád kért egy percet, hogy egyedül lehessen vele. Utána Brew falfehéren jött ki. Nagydarab, kemény srác volt, ennek ellenére én még sose láttam olyan fiút, aki ennyire összeszarja magát. Egyik délután, pár nappal később ott találtam Brew-t a piknikasztaloknál. Apránként végül is sikerült elmesélnie nekem, mit mondott neki az anyád…

Azt mondta, az anyád elhitette vele, hogy Brew-nak két pár szeme van. Az egyik pár a másik mögött tanyázik, a fejében. Ezért dülledt ki ilyen csúnyán az egyik szeme, érted? A másik pár szem ki akart jönni. Az anyád azt mondta, hogy az a szempár vérvörös, és alakra, mint egy macskáé. Aztán hozzátette, talán ad egy kis lökést annak a másik kettőnek: beszökik éjszaka a hálókörletébe, és amíg Brew mélyen alszik, felvágja a szemgolyóját egy borotvapengével. Akkor végre kapna egy esélyt ez a pár szemgolyó, hogy kikukucskáljon, és lássa a világot. A sátán szeme nézne ki Brew fejéből. „Nem lenne pompás?” – kérdezte Brew-tól.

Kurt Honey megrázta a fejét.

– Brew tizennégy volt. Átkozottul fogalma sem lehetett, milyen sötét dologba futott bele.

Sötét dologba. Luke saját anyja. Sötét. Dolog.

– Az a nő félig a sátán volt. Vagy megkockáztatom: háromnegyed részben.

– Sajnálom, hogy ilyeneket beszélt. – Luke nem tudott többet mondani.

Honey felhorkantott.

– Jézusom, én sajnállak téged! Négy fal közé voltál zárva ezzel a szörnnyel, nem igaz?

Luke az ágytakarón nyugtatta a kezét. A rémálom okozta izzadság már felszáradt a mellkasáról, de a gondolatai rendre visszakalandoztak az anyjára. Évek óta nem gondolt rá rendesen – úgy igazán, mélyen elmerülve. Mégis, ma este sehogy sem tudta kitessékelni az agyából.

Beth már évek óta dolgozott a ranchon, mikor Chester Higgs, az egyik bentlakó megtámadta. Az asszony épp a kerti munkát felügyelte. Az incidens után pár ápolt azt mondta, látták, ahogy Ronnicks felügyelő Higgshez beszél, miközben kapálta a gazt… közel oldalgott hozzá, és a fülébe sugdosott.

Chester Higgset hétrendbeli, állatokkal elkövetett kegyetlenkedés miatt küldték a ranchra. Odalopakodott a szomszédos bárányakolhoz, és felvágta a gidák hasát egy sarlószerű késsel, amely boszorkánypenge néven ismeretes. Mikor megkérdezték tőle, miért tette, Higgs azt felelte, a bárányok titkolóztak. Azon a napon, minden figyelmeztető előjel nélkül, Higgs nekiugrott Bethnek a kapával. Először a lábára csapott le, a kapa szétzúzta a térdkalácsát; majd ahogy Beth sikoltozni kezdett, és a gumibotjáért kapott, Higgs kegyetlenül ütni kezdte. Egy alattomos, jól irányzott csapással három helyen eltörte a bal csípőjét.

Mire a felügyelők odaértek, hogy lecibálják Higgst, Beth összetörve, véresen terült el a földön. A szemtanúk beszámolói szerint az asszony – átvérezve makulátlan fehér uniformisát, felpuffadt és veszélyesen fénylő arccal – ezt sikoltotta: „Az isten szabja el!” Ezt az ostoba mondatot ismételgette újra és újra:Azistenszabjael! Azzisteszajjaeeel!

Chester Higgst ezután másik intézetbe szállították, majd tizennyolc éves korában egy állami fegyházban helyezték el. Sosem árulta el, mitől gurult dühbe. Eközben Betht jó darabig kórházban ápolták. Csípőprotézist kapott. A térdkalácsa sosem gyógyult meg teljesen. Az asszonyt leszázalékolták, nem dolgozhatott többé a ranchon.

Attól a naptól fogva, hogy visszatért a kórházból, egészen élete végéig, Luke anyja alig hagyta el a házat. Utálatos árnyékként ült egyedül a tévészobában. Mikor Luke hazaért az iskolából, mindig maga mellé hívta.

Lucas! Gyere, és ülj a mamival!

Luke érzései teljesen megváltoztak iránta. A baleset előtt őszintén szerette az anyját, még a baljós előjelek ellenére is – mint a hurkákat hagyó verések, vagy ahogy támadásra kész tarantulaként ült az asszony tekintete a koponyáján, készen rá, hogy mérges csáprágóját belemártsa.

De a „rossz évek” alatt igazán kegyetlen lett. Idővel Luke ráeszmélt, hogy ez a kegyetlenség az asszony eredendő természetéből fakadt, egyszerűen csak időbe telt, hogy teljes egészében kitörjön.

6.

Luke végre visszaaludt, és csak órákkal később ébredt fel, mikor a jacht már az éjszakai tengert szelte. Az érzés nem különbözött sokban attól, mint amikor egy luxusszedánban ül az ember, és a frissen elkészült aszfalton száguld végig: Luke a csontvelejében érezte a sebességet, de a gép finom kalibrálása miatt nem tapasztalhatta meg igazán.

Felült az ágyban. Ha volt is újabb álma, nem emlékezett rá.

Gyermekkora óta nem álmodott rendszeresen. Akkor még egy szobában lakott a bátyjával, Claytonnal, akivel hatvan centire álltak egymástól az ágyaik. Clayton pontosan lemérte ezt a távolságot, fejtámlától fejtámláig. Rengeteg dolgot lemért, a tér számára létszükséglet volt.

Claytont gyerekként nagyon gyakran gyötörték rémálmok; dobálta magát, sikoltozott, olykor még kutyaszerűen vakkantott is. Ilyenkor az anyjuk bejött a szobába, és olyan keményen felrázta Clayt, hogy a fiú feje előre-hátra csapódott.

„Nincs semmi bajod! – mondta, miközben rózsaszínre pofozta Clayton arcát. – Nincs az égvilágon semmi bajod, az isten szerelmére!”

Néhány éjszaka, mikor a bátyja rángatózni kezdett, Luke bebújt mellé a takaró alá. Clay bőre nyirkos és forró volt – Luke-nak az a szörnyű gondolata támadt, hogy egy élve megfőzött valaki mellé fekszik. Ilyenkor összekulcsolta a karját Clayton mellkasa körül, és lágyan a fülébe suttogott.

Sss, Clay… Minden oké, csak egy rémálom. Rendben vagy, itthon vagy, biztonságban, az ágyban.

Luke felkelt az ágyból, és a fürdő felé indult. A jacht szőnyege hihetetlenül lágy volt, úgy érezte, mintha pamut párnabélésen járna. Elfordította a csapot, de nem jött víz.

A férfi torka egészen kiszáradt.

A fedélzet felé vette az irányt. A karórája 3.09-et mutatott. Átállíthatta volna, de hamarosan úgysem fog számítani az idő. Ahová indult, ott örök és áthatolhatatlan feketeség uralkodott.

Az óceán kiszélesedett. A hold alacsonyan járt a horizonton; ahogy szembehajóztak vele, Luke-nak az a benyomása támadt, mintha egy éjszakába vájt, hatalmas alagút felé tartanának.

– Látom, felébredt.

Leo Bathgate állt a felső fedélzeten. Fölül nem viselt semmit; rövidnadrágjából úgy állt ki a csípőcsontja, akár egy kancsó füle.

– Jól aludt?

– Alig hajtottam a fejem a párnára, már húztam a lóbőrt.

– Örömmel hallom. Éhes?

Az étel említésére Luke gyomra hangosat kordult.

– Ami azt illeti, rettentően.

– Van kajánk a hajón… de ne legyenek túl nagy elvárásai, doki.

Bathgate a konyhához vezette, amely bármelyik étteremben megállta volna a helyét. Az ételt kartondobozokban tárolták. Japán harapnivalók. Wasabis borsókonzervek, rákchipsek, Choco Baby szeletek, étbevonós Pocky ropik, pár üveg Fanta és Pocari Sweat sportital.

– Az ott szárított tintahal? – kérdezte Luke.

– Durva, mi? – felelte Bathgate. – Ezt a teknőt a felkelő nap országából hozták le ide, nem igaz? Telis-tele vagyunk japán ínyencfalatokkal.

– Bármi, amit ajánlana?

– A rákchips nem olyan rossz – válaszolta Bathgate. – Olyan, mint a Cheetos, leszámítva, hogy… tudja, halízű.

Luke feltépett egy csomag szárított tintahalat.

– Egész jó – csámcsogta sommásan.

– Ezt is itt találtam – jegyezte meg Bathgate, és felemelt egy üveg japán whiskyt. – Egy meleg sört ittam valamelyik este – folytatta –, mert van abban valami furcsa, ha az ember erős szeszt iszik egyedül egy hajón. De most, hogy itt van, szeretné, hogy kibontsam?

Luke beleharapott még egy tintahalcafatba, ráküldött egy marék wasabis borsót, majd felhorkantott, mikor az orrlyukába ért a csípős fűszer.

– Csak egyszer élünk, Leo.

Erre társa kiöntött két derekas adag whiskyt, majd Luke felé fordult.

– Meglocsoljam egy kis kólával? Sokan szentségtörésnek tartják, ha egy jó gatyaszaggató szeszt felcukrozunk. De a fenébe is, én egy alsó osztálybeli férfi vagyok, állatias ízléssel.

– Ó, én azért nem gondolnám, hogy egy alsó osztálybeli férfinak lenne jogosítványa jachtra – vigyorgott rá Luke.

Leo visszakacsintott.

– Nem, de egy alsó osztálybeli férfinak lenne halászhajó-kapitányi engedélye. A halászhajó és a jacht kábé ugyanaz. Csak az egyik átkozottul jobban néz ki, mint a másik. Mintha Ferrarira váltanál, miközben eddig Kiát vezettél. Na mármost maga, aki doktor…

– A bátyám az észkombájn – vágott közbe Luke. – Én csak egy állatorvos vagyok.

– Csak? Szerintem ez egy nagyon nemes hivatás.

– Igen, és imádom is, amit csinálok – felelte. – Csak tudja… magam kellett, hogy eljussak idáig. Az őseim nem engedhették meg maguknak, hogy engem vagy a testvéremet egyetemre járassanak. De ami Clay-t illeti, neki ott volt a tudományos ösztöndíja, az egyetemi ösztöndíja és az állami támogatása. Addig én? Kutyaketrecekből lapátoltam a szart az ASPCA állatmenhelynél éjféltől reggel nyolcig tartó műszakban, hogy kifizessem a sulit. – Elmosolyodott. – Szóval higgye el, én sem az exkluzív likőrökhöz vagyok szokva.

Leo kólát öntött Luke poharába. Mindketten megkavarták a mutatóujjukkal az italt, kedvtelve beleszagoltak, majd koccintottak.

– Egs, doki!

– Egészség, Leo!

Füstös volt, tüzes utóízzel. A whisky sosem tartozott a kedvencei közé. Luke-on átzubogott a bűntudat. Itt van ő, egy másik ember tulajdonát issza – több mint valószínű, hogy egy halott ember tulajdonát –, és nem is becsüli meg.

7.

Leo az irányítópult felé terelte Luke-ot. A kezelőpanel kísérteties kék-zöld fényekkel világított. Egy monitor mutatta a tenger jelenlegi mélységét: hétszáz méter.

– Gyerekkorom óta vagyok az óceánon – mondta Leo. – Apusnak volt egy homárhalászhajója. Már akkor a fedélzetre léptem, mikor még épphogy járni tanultam. Hétévesen a kormányt fogtam, amíg ő a rákászhálót húzta. Apa ráállított egy régi telefonkönyvre.

Elnevette magát az emlékre, majd tekintete a víz felé révedt.

– Szeretem a tengert, és ismerem is, már amennyire ilyesmit ismerni lehet. De még sosem voltam alatta, tudja? Az én munkámban, ha ott találod magad, nos, akkor nagyon elcseszted.

Távoli csillagok fénye pöttyözte a vizet. Luke és Clay a hálószobájuk tetőablakából nézték régen az éjszakai égboltot.

„A fény, amit most nézünk – mesélte Clay Luke-nak –, több milliárd évet utazott, hogy elérjen a szemünkig. A fény 299,792,458 méter per szekundummal halad. És mégis, több milliárd évbe telik, hogy ideérjen. Ekkora nagy az univerzum. A 99,99999999 százaléka sötétség. És tudtad, hogy a csillagok, amiket most nézünk, már talán ki is hunytak? Elégtek, fekete lyukak lettek. Csak a szellemeiket látjuk. Szellemek, amik trillió kilométert utaztak, csak azért, hogy annyit mondjanak: Búú!”

„Ha szellemek – kérdezte Luke –, akkor miért nem félünk tőlük?”

Clay úgy nézett az öccsére, mint aki most jött le a falvédőről – ez (a néma szenvtelenségtől eltekintve) a leggyakoribb arckifejezés volt, amivel Luke-ot illette akkoriban.

A fő fedélzeti panel tanúsága szerint az óceán ugrásszerűen mélyült a jacht alatt: 703 méter, 705 méter, 708, majd egy leheletnyi emelkedés 706-ra, amit egy 728-as merülés követett. Egy másik világ élt odalent – a szöges ellentéte annak, amelyben az emberek léteztek. Harminc méter alatt már állandó éjfél uralkodott a mélységben.

– Nem akartam az érzéseibe gázolni az előbb – jegyezte meg Leo –, hogy a bátyjáról kérdeztem, meg minden.

Luke-nak már nem igazán számított. Évek óta nem beszélt a bátyjával. Clayton amúgy sem törte magát, hogy ápolják a kapcsolatukat. Egy nap, egy hét, egy év, egy évtized. Az idő lényegtelen volt számára – az emberek pedig még felejthetőbbek.

– Remény – folytatta Leo –, ez a legnehezebb rész. Éltetni a reményt azok után, amik történtek, történnek. Mint a feleségem esetében.

Leo tekintete találkozott Luke-éval, és ő látta benne a keserű kényszert, hogy elmesélje a történteket. Hagyni fogja. Ez is része volt eme megváltozott világnak. Hallgatni az emberek történeteit, és elmondani a sajátod. Sokszor csak így lehetett ép ésszel kibírni.

– Középiskolában ismertem meg – kezdett bele Leo –, Mona Leftowski. A legkarcsúbb, legnyakiglábabb lány volt. Ugyanabban a házban laktunk, és folyton kitaláltam valami apropót, hogy vele lehessek. Ez nem azt jelenti, hogy lányos dolgokat csináltam. Monának volt egy csúzlija; fémdobozokat lőttünk vele a töltésnél. Egyszer azt javasoltam, hogy lőjünk valami mocsári állatot, nagy patkányokat, esetleg egy hollót. Erre úgy belém bokszolt, hogy másnapra lila lett a vállam. Úristen, mennyire dühös volt! Azt mondta, az undok kinézetű állatoknak is ugyanúgy joguk van a létezéshez, mint neked vagy nekem.

Leo kuncogott, a szeme szélén ráncokba szaladt a bőr. Majd Luke-hoz fordult, és sokatmondóan megvonta a vállát, mintha azt kérdezné: Már hallottad ezt a sztorit, nem igaz?

Luke hallotta. Csaknem mindenki, aki megmaradt, hallotta már, vagy átélte, vagy épp mindkettő.

– A tizenkilencedik születésnapján kértem meg. Valahogy pont a Doyer’s Burger hamburgerezőnél ereszkedtem térdre. Amikor igent mondott, a szívem majd kiugrott a helyéből, és felemelkedett a tetőgerendák közé, mint egy zsinóros lufi. Átvettem az apám üzletét. Mona a helyi általános iskolában tanított. Csodás éveket töltöttünk együtt, huszonegyet egyhuzamban. Az utolsó kettő keményebb volt, persze… de a francokat is! Ilyen az élet, nem?

Leo újratöltötte a poharát, és a felét egy húzásra megitta; az ádámcsutkája rándult egyet.

– Az első dolog az volt, hogy Mona elfelejtette az évfordulónkat. Nem csináltunk nagy ügyet belőle, leszámítva, hogy jó agya volt a dátumokhoz. Mifene, Mona elfelejtette az évfordulónkat. Semmi vész.

Kiitta az italát, majd töltött még kétujjnyit. Nem itta meg, csak úgy tartotta a keze között, mintha melegséget várna tőle.

– Annyira fokozatosan történt, félig meg tudtad győzni magad, hogy nincs ok riadalomra. Azt mondtam magamnak: „Na, a fenéket is, Mona már elmúlt ötven, egy kis emlékezetvesztés a korral jár.” De rosszabbodott. Vezetés közben elfelejtett indexelni. Nem lett belőle nagy riadalom: kisvárosban éltünk, közlekedési lámpákkal. De aztán elfelejtette, hogy a piros szín azt jelenti: „Állj!”, és egyenesen belehajtott egy kereszteződésbe; a Toyotánkat oldalról elkapta egy Lincoln. Hála az égnek Mona nem sérült meg, de ezután eldöntöttük, hogy az lesz a legjobb, ha nálam vannak a kocsikulcsok.

Leo szerencsétlen pillantással nézett Luke-ra a pohara fölött.

– Mona vetette fel a baleset után, hogy talán Alzheimer lehet. A korai fázisában. Ez tűnt a legértelmesebb magyarázatnak. A fenébe is, először minden lángész ezt gondolta: egy hiperagresszív Alzheimer-fajta. Aztán ráébredtünk, hogy a Kór, az valami teljesen más. Elkezdett jegyzeteket írni magának. Egész noteszeket töltött meg dátumokkal és időpontokkal meg apró információmorzsákkal. Egy egész kupac gyűlt össze belőlük, tele Mona csinos, tanáros kézírásával.

Luke a vállára tette a kezét.

– Figyeljen, nem kell végig…

Leo türelmetlenül lesöpörte a kezét a válláról.

– Mi az, elrontom a kedvét, doki?

A történet, amit elmesélhetnék neked, barátom, sokkal jobban elrontaná a kedvedet – gondolta Luke. – Szóval egy percig se aggódj!

– Végignéztem – folytatta Leo –, istenem, végignéztem, ahogy mindent elfelejt. Egyik nap rám meredt az ebédlőasztal másik végéből. Elnyílt a szája, és kiesett belőle egy félig megrágott vacsoradarab. Ez idő tájt már napok óta nem beszélt. Azt sem tudom, mennyi maradt még belőle ekkorra. Pár óráig így maradtunk. Mona ott ült, nyitott szájjal. Próbáltam becsukni neki, de ugyanúgy visszaugrott.

Akkor este felvittem, és levetkőztettem. Levettem a… doki, pelenkában volt. Nehezen jutott akkoriban pelenkához az ember. Minden gyógyszertárból kifogyott. Kikészített, hogy ezt a rémes holmit kell fel-le húznom róla… de ha szeretsz valakit, akkor bármilyen állapotban szereted, nem igaz? Betegségben, egészségben.

Bebújtattam a hálóruhájába, lefektettem, és melléfeküdtem. Sírtam, igen, de erősen próbáltam visszafogni magam. Nem hiszem, hogy ekkor számított ez már neki bármit is. Valamikor azon az éjjelen… vége lett, talán? Gyorsan történt, ami megkönnyebbülés volt. Elfelejtette, hogy kell élni, vagy… a pokolba mindennel… Fogalmam sincs, hogy öl meg minket ez a betegség. Nem tűnt valószerűnek.

Nem tűnt valószerűnek. Luke pontosan értette. Éppen ugyanezt érezte azon a napon, mikor a fia eltűnt.

– Nagyon sajnálom, Leo.

A férfi kezével megtörölte az orrát.

– Ezek mind csak százalékok, doki. Az élet: százalékszámítás. Mikor Mona elkapta, még alig pár embert sújtott a Kór. A népesség kevesebb mint egy százalékát. De ez van a százalékokkal: mindegy, milyen alacsonyak, akkor is beleesik valaki, nem igaz? Miután Mona eltávozott, eladtam a házat, összecsomagoltam, és egy kereskedőhajó kapitánya lettem. Amikor a Kór elkezdett terjedni, pár fickó a cégemnél elkezdett utánpótlást szállítani a Hesperusra.

– Akkor ez vagyok én? Utánpótlás? – kérdezte Luke.

Leo elmosolyodott.

– A munka tisztán tartja a fejem. Szeretném azt gondolni, hogy valami kis jót teszek itt. Amikor a bátyja lement… Nem vagyok vallásos ember, de imádkoztam, hogy találjon válaszokat. Nem nekem. Akit megmenthetett volna számomra, az már távozott az életemből. De ettől még ugyanúgy őrzöm a reményt.

A tengeri rádiócsatorna vijjogni kezdett.

– Mi a várható érkezési idejük, Bathgate? – kérdezte valaki.

Leo végignézett a monitorokon, majd magához húzta a mikrofont.

– Itt Bathgate. Tizenhárom óra huszonkét perc. Vége.

– Pörgessék fel! – Hosszúra nyúló hallgatás. – Valami feljött a Trieste-ből. Ez… Dr. Nelson most önnel van?

– Mellettem áll. Vége.

– Ami feljött, az… Érjenek ide, amilyen gyorsan csak lehet!

Egy csomó – ragadós és kemény, mint az agyag – megrándult Luke gyomrában.

– Akkor teljes sebességre kapcsolok. Bathgate kilép.

Leo felkapcsolta a váltókat. A turbinák felzúgtak. A jacht kilőtt.

– Újra otthon, újra otthon – énekelte Leo –, hollári-hó…

8.

A Hesperus a horizonton lebegett a felkelő nap fényében.

Az Esthajnalcsillag istene – Vénusz. Ezt jelenti a Hesperus görögül, így mondták Luke-nak. De gyakran félrefordították latinul Phosphorusnak, fényhozónak. Másképpen Lucifernek. Bárminek el lehetett volna nevezni – akkor miért kockáztatták meg ezt a súlyos félreértést?

Nem volt semmi különösen démoni a Hesperusban. A kutatóbázis úgy festett, mint egy parttól távoli olajfolt. A Mariana-árok fölött foglalt helyet, minden óceánok legmélyebb pontjánál. Kilenc kilométer mélyre nyúlt – ez a távolság olyan, mintha megmásznánk a Mount Everestet. Luke bátyja két kilométerre volt még ezalatt, a Challenger Deep nevű, szűk repedés szívében.

A Hesperus hatalmas, nitrogénnel töltött ballonokon úszott. „Mindegyik vagy tíz tonnát nyom – mesélte Leo Luke-nak korábban. – A Hesperus több ezer ilyenen úszik.”

A puszta mérete mellbe vágta az embert. Habár alacsony volt – a legtöbb részén csak egyemeletes –, az állomás úgy terült szét a vízen, mint egy érdes határváros. Tízezer metrikus tonna alacsony és áramvonalas építészet, só fehérítette állványzat és vízhatlan bádogkonténerek. Hajók tucatjai horgonyoztak körülötte, ahogy a holdak keringenek egy bolygó körül.

– Lenyűgöző, mi? – kérdezte Leo. – Ez történik, mikor egy rakás fejlett ország összedobja a stekszét egy halomba.

– Bámulatos – válaszolta Luke.

– Még csak feleannyira sem bámulatos, mint ami odalenn történik.

Luke gerincén végigfutott a hideg. Már a Trieste fölött lebegtek – Clayton fölött. És Luke hamarosan lent lesz a bátyjával.

Valami feljött… Érjenek ide, amilyen gyorsan csak lehet!

Leo a Hesperus mellé állította a jachtot, majd precízen dokkolt. Luke már összeszedte a csomagját, és a fedélzeten várt, ahol terepszínű ruhát viselő állomásozó katonák engedtek le egy összekötő hidat.

Ki a franc visel terepszínt az óceánon? – gondolta.

– Mehetünk? – kérdezte Leótól.

– Én nem, doki. – Leo a katonák felé biccentett. – Innentől már nincs benne a fizetésemben.

Mennyi ideje ismerte Luke Leót? Csupán néhány órája, mégis sokkal többnek tűnt. Szerette volna, ha vele jön, a pokolba is a fizetséggel. De csak megrázta a kezét.

– Öröm volt önnel megismerkedni. Köszönöm a fuvart. És a szárított tintahalat.

– Bármikor, doki. Annyira örülök, hogy itt van! Ahogy mondtam: bizakodó vagyok.

Luke lement a hídon, és behuppant egy golfkocsiba. Egy orrpolipos katona vezette őket végig az ablaktalan átjárón. Emberek járkáltak ki-be; néhányan katonai egyenruhát, mások laboratóriumi köpenyt viseltek. A Hesperus egy mobil tábori kórház katonai egységére emlékeztette Luke-ot: a tömzsi külső épületek, a generátorok zümmögése, a hangosbemondón kihirdetett üzenetek: L csapat SQR-nek, narancs kód… L csapat SQR-nek, narancs kód…

A kocsi jobbra-balra cikázva kígyózott az épületek közti szűk utakon. Fényfoszlányok világítottak egy sötét mellékfolyosóból; a katona egyenesen átvezette őket a szikrázó vízesésen. Zsarátnokok zuhantak Luke csupasz karjára – nem érzett fájdalmat, ellenben megcsapta az a száraz, kénes szag, ami a július negyedikei tűzijátékra emlékeztette. Végigrobogtak egy keskeny folyosón két dóm alakú szerkezet mellett, melyek tetején két, befelé forduló szatellittányér volt, hasonlóak egy pár tökéletes kúpot formázó mellhez. Ezután balra kanyarodtak, és vagy száz méteren keresztül a Hesperus szélén mentek. A tenger bronztükörként ragyogott a napfényben. Már vagy egy városrésznyi utat maguk mögött hagytak; Luke nem tudott volna térkép nélkül visszatalálni Leo jachtjához.

A kocsi egy fekete oldalú épület előtt állt meg. Ahogy Luke felnyalábolta a táskáit, egy laboratóriumi köpenyes férfi dugta ki a fejét az ajtón. Alacsony és zömök alkat, olyasféleképp farnehéz, mint egy tekegolyó. Napbarnított arca vagy vidám volt (Hogy ragyog a szeme – gondolta Luke –, milyen kedvesek az arcgödröcskéi!), vagy épp csak megjátszotta, a tekintetében ugyanis hűvös vizsgálódás csillant.

– Dr. Nelson, jól sejtem? – kérdezte. – Hát persze, olyan a szeme, mint Claytoné… és az orra is! Már vártam magát. Jöjjön be, gyorsan!

9.

Luke követte a férfit a folyosón, amely egy kicsi, sötét szobában végződött. Az egyik falat monitorok tömkelege uralta. Ragtapaszokat tettek mindegyik monitor alá, melyeket keskeny, fekete betűkkel egyenként feliratoztak: Labor 1, Labor 2, Szemétlerakó, Nelson fülkéje, Toy fülkéje, Westlake fülkéje, Vizesblokk, Kutyaól/Raktár, O2-tisztítás, Lezárt terület, Karantén.

A képernyők többsége fekete volt, vagy zavart jelzően mákos. A néhány működő monitor időről időre adott pár fekete-fehér képet, hasonlóan egy biztonsági kamerás videofelvételhez. A „Toy fülkéje” feliratú képernyő halszemoptikán keresztül láttatott egy hálókörletet: egy görbe falakról függő kempingágyat, egy papírvékony matracot és egy járólapként szolgáló acélrácsozatot.

– Elromolhatott az áramellátás – mondta a férfi, aki még mindig nem mutatkozott be Luke-nak. – Nem tudni. A kommunikációs csatornáink nem működnek.

– Mióta?

– Mióta mi? – fordult felé a férfi, és feléje nyújtotta a kezét. – Egyébként, dr. Conrad Felz.

– Ön a bátyám társa?

Felz savanyú képet vágott.

– Beszélt mostanában a bátyjával?

– Nem, már egy ideje nem.

– Hetek óta? Hónapok óta?

Luke kényszeredetten elmosolyodott.

– Egy pettyet régebb óta.

Több mint nyolc éve beszéltek utoljára. De miért is terhelné Felzet kapcsolatuk sanyarú történetével?

Felz felszegte az állát.

– Társ. Hm. Nem tudok róla, hogy Claytonnak valaha is lett volna társa… inkább alárendeltjei, kisegítői. Nem mintha panaszkodnék.

Pedig baromira úgy hangzik, mintha panaszkodnál – gondolta Luke, de hangosan nem mondta ki.

– Clayton nem nagyon finomkodik az emberekkel – folytatta Felz. – Biztos vagyok benne, hogy ön igen gyakran nyelte azt a keserű pirulát, amit a fiatalabb testvér szerepe jelent.

– Nem annyira, mint hinné. Hacsak nem találja sértőnek, hogy az emberről nem vesznek tudomást.

Felz kérdőn felvonta a szemöldökét, mintha azt mondaná: Szerinted ez nem sértő?

– Clayton azt csinál, amit akar – jegyezte meg –, és mivel páratlanul tehetséges, elfogadják a módszereit. Így van ez a tudósokkal. Vagy géniuszokkal, ha úgy jobban tetszik. Néha nagyon keskeny a határvonal.

– Először vetélytársak voltunk – folytatta Felz –, de biztos vagyok benne, hogy Clayton sosem látta így. Az ön bátyja DNS-spirálokkal, tudományos abszolútumokkal és a világegyetemmel versenyzik. Mérget vennék rá, hogy a másik emberrel való vetélkedés érzése teljesen idegen számára.

Mogorván elhúzta a száját, húsos, karmazsinvörös alsó ajkára pedig habos nyálbuborék ült ki. Volt valami különösen visszataszító ebben az emberben.

– Az MIT-ban találkoztam a bátyjával – mesélte tovább Felz. – Neki persze nem kellett jelentkeznie: a hírneve miatt simán beszambázhatott. Hamar felfedeztem, hogy Clayton nem túl szokványos életvitelt folytat. Ez az ember nem alszik.

Ez valóban így volt: amint Clayton elérte a serdülőkort, az alvás lényegtelenné vált számára. Tizenkét éves korában bevette magát az alagsori laboratóriumába, és folyamatosan ébren ténykedett. Ekkor már nem járt iskolába: felmentést kapott, mikor nyilvánvalóvá vált, hogy a tudása jóval meghaladja a tanáraiét – mintha egy zongorista őstehetséget íratnának be egy pötyögő templomi orgonistához órákat venni.

– Amit az ön bátyja véghezvitt az MIT előtt, az döbbenetes – mondta Felz. – Ön akkor mellette volt, és látta, mit tett azzal az egérrel?

Luke nagyon is jól emlékezett az egérre…

Ernie. Ernie-nek hívták a szerencsétlent. Clay az összes egerét elnevezte, ami – tekintettel a végzetükre – hátborzongató berögződés volt. Clayton hallott egy bizonyos aneszteziológusról, dr. Charles Vacantiról, akinek sikerült egy emberi fület beültetnie egy egér hátába. A „fület” egy biológiailag lebomló fülsablonban növesztették szarvasmarhaporcsejtből, majd beültették az egér bőre alá.

Clayton küldetéséül tűzte ki, hogy túlszárnyalja Vacantit. A mai napig zavarba ejtette öccsét, hogyan csinálta. Állatorvosként Luke ismerte a hús, a sérülések és a betegségek kiszámíthatatlanságát, de Clayton másfajta intellektuális síkon mozgott. Átjárókat látott a dolgok hagyományos rendjén, melyek mások számára láthatatlanok maradtak – és ha nem volt kulcsa ezek ajtajához, akkor hát egyszerűen készített egyet.

Luke segített leborotválni a kísérleti egereket. Clayton ekkor tinédzser volt, ő néhány évvel fiatalabb. Ritkán mehetett be a bátyja laborjába, amit az apjuk régi műhelyében alakítottak ki. Clayton aggályosan tisztán tartotta a helyet, mintha akár egy porszem is tönkretehetné a kutatásait. Mikor mélyen benne volt egy „célkitűzésben”, ahogy ő nevezte, napokig is kibírta étel vagy alvás nélkül.

De Clayton megengedte Luke-nak, hogy előkészítse az egereket. Az apja régi Wahl szakállnyíróját használta, amivel az öreg a tarkóján meredező, erős szálakat szedte le. Tizenhárom egér állt rendelkezésre a „Vacanti célkitűzéshez”, egytől egyig elnevezve: Doug és Pepper, Dot és Beanie, Clyde és Percival és így tovább. Vinnyogtak, pisiltek és apró, szabályos csokidaraformákat szartak, miközben Luke végigment reszkető kis testükön a szakállnyíróval.

– Rendben, most már elmehetsz – mondta Clay nyersen, amint Luke elkészült. Semmi köszönöm. Ezután napokig nem látta a bátyját.

Esténként az egerek visítása visszhangzott a szellőzőkben. Egyik reggel Luke talált egyet a szemetesben, a kidobott kávézacc és pár tojáshéj fölött. Egy furcsa végtag nyúlt ki az egér hátából: olyan, mint egy szarv vagy egy cápa úszója. Luke kihalászta a kukából, ásott egy lyukat a kertben, és eltemette.

Pár héttel később Luke épp a földszinten volt, és a focimezét rakta be a szárítóba, mikor Clayton laborjának ajtaja kinyílt.

– Gyere, nézd meg! – szólt ki a bátyja.

Az egyik egér, amelyet Clayton Dougnak nevezett el, furcsán döcögött körbe-körbe egy műanyag tartályban. Luke döbbenten állt.

– Az ott egy…

– Orr? – mosolygott Clayton. – Igen, az.

Egy orr – egy emberi méretű orr – terült el Doug egész hátán, a farkától végig a gerincvonalán. Az orrlyukak Doug fara körül meredeztek. Az egér úgy vonszolta magát, mint egy túlmálházott szamár.

– Hogyan tudtad…?

– Nem volt olyan nehéz – közölte a bátyja –, de úgysem értenéd.

Jellemző volt Claytonra ez az elzárkózó hozzáállás, ha az eredményei forogtak szóban – és csakugyan, Luke tényleg nem értette volna meg.

Hihetetlen módon az orr megrándult. Az orrlyukak kitágultak.

– Ez most…?

– Lélegzik? – fejezte be a kérdést Clayton. – Nem. Doug izmai belenőttek az új szövetbe. Mikor a teste megrándul, az orr is vele mozdul.

– Mit… mit fogsz vele csinálni?

Clayton megvonta a vállát, mint aki nem is gondolt még erre. Véghezvitte a célját – túlszárnyalta dr. Vacantit. Doug most már létezett. De mihez kezd a világ egy egérrel, aminek orr van a hátán?

Cincogás hallatszott a munkaasztal alól. Luke észrevett még egy tartályt.

– Mi van abban? – kérdezte.

– Ja, az csak Earnie.

Luke lehajolt, és kihúzta a tartályt. Clayton nem állította meg. Egy hosszú pillanatig Luke szeme fel sem tudta fogni, mit is lát maga előtt.

– Ó, ne… jajj…

Az egy szem egér – vagy lehetett-e még annak hívni? – a tartályban csupasz volt, teste rózsaszín, mint a varrat alatti bőr. A lábai… Ernie-nek nem voltak lábai. Három kinövés állt ki megdagadt testéből – mintha a végtagok bevagdalt húskörtékké puffadtak volna. Az egyik füle normális, a másik helyén viszont egy vékony húsostor meredezett: a farka volt az, aminek normál esetben a teste hátsó részén kellett volna lennie.

– Clay… jaj, istenem, mit…

Rózsaszín, formátlan puttony lógott Ernie oldalán. Áttetsző, mint egy denevér szárnya, és vékony kapillárisok futottak végig a felszínén. A nyálkás bőrke alatt Luke látta Ernie beleinek lassú mozgását: gyomrának rezgését és belsőségeinek vonaglását. Az idegen alakzat enyhén kicsúcsosodott, oldalán két keskeny bemélyedéssel.

– Az orr nem tartotta meg az integritását – magyarázta orvosi tárgyilagossággal Clayton –, a celluláris falak összeomlottak, a belső szervei pedig átvándoroltak az új struktúrába. És… egyéb szerkezeti összeomlások. Úgysem értenéd.

Ernie csálé körben húzta magát a szegycsontjából kiálló, lágy, kampó alakú bőr segítségével. Elvonszolta magát az eleséghez, majd evésre készen belemélyesztette csőszerű száját. A vinnyogás szürcsöléssé alakult, majd megint vinnyogássá vált, mikor az eledelszemeket nem tudta betuszkolni fogatlan szájába.

– Összemorzsoltam az eleséget – mondta Clayton –, hogy Ernie tudjon enni.

– Miért? Miért van még életben?

– Nem tudom – válaszolta őszintén a bátyja –, az organizmusok strapabíróak. Nem akarnak elpusztulni. De ne aggódj! Sikerült szövetet szereznem Ernie-ből, amit Dougon használtam. És Doug működött.

Luke észrevette az apró húsdarabokat, amelyeket Clay kimetszett a deformált egér lágyékából. Rügyek, melyekből Doug kinőhet. Clayton így látta a dolgokat: működőképes lehetőségek, vagy egyszerűen egyik a sok elhibázott lépés közül a működőképes lehetőségek felé. És Ernie Clayton bakijai közé tartozott.

Luke a tenyerébe vette a jószágot. Az egérszerűség nyöszörgött és rázkódott.

– Elviszem – közölte.

Clayton vállat vont.

– Már nincs rá szükségem.

Luke teletöltött egy vödröt vízzel a kerti slagból, és megfullasztotta Ernie-t. Ez tűnt a leggyorsabb, legkevésbé fájdalmas módszernek. Eltemette a kertben. Míg a lyukat ásta, és a könnyeivel viaskodott, látni vélte, ahogy Clay nézi az alagsori ablakból, egyszerre csodálkozó és kissé rosszalló arckifejezéssel.

– Igen, persze – válaszolta Luke Felznek hosszú szünet után –, emlékszem, mit tett Clayton azzal az egérrel.

Clayton csodaegere extázisba hozta az egész tudományos világot, majd hamarosan a médiát is. Bátyját egyes körökben az egekig magasztalták, míg máshol démonizálták. A következő években a sajtó számos becenévvel kezdte illetni, a „Frankenstein kölyök”-től kezdve a „Cuki Clay”-ig, köszönhetően kivételesen jóvágású arcának (a mai napig ő az egyetlen tudós, aki ott díszelgett a Tiger Beat és a Bop magazin oldalain, minek okán fotósok tömegei fordultak meg a házban). De gúnyolták még „Niels Bohrús”-nak is a riporterekkel szemben tanúsított hangulatingadozásai miatt.

Claytont rangos egészségügyi intézetek keresték meg (a középiskolai élsportolókat kiválogató, és azoknak ösztöndíjat ajánló, neves klubok buzgalmával), felajánlva létesítményeik teljes irányítását. Ajánlatokat kapott még a Big Pharmától és több genetikai kutatással foglalkozó cégtől is. Mindegyiket visszautasította. Mikor megkérdezték tőle, miért, azt felelte: „Túlságosan hiányoznának az édesanyám húsgolyói” – ami hazugság volt, Luke tudta jól. Clayton gyűlölte az anyjuk húsgolyóit.

Felz az üres monitorokra terelte a figyelmét. Luke tekintete elidőzött az O2-tisztítás feliratú képernyőn. Olajszűrőnek tűnő, fehér tárgyakat fúrtak a szoba falaiba. Luke kitalálta, hogy a tenger alatti állomáson bizonyára ezeken a hengereken megy át az oxigén, melyek kiszűrik a szén-monoxidot, hogy újra lélegezhetővé tegyék.

A monitor váltott egyet. A bal alsó félteke egy pillanatra elsötétült. Olyan röviden és annyira jelentéktelen mértékben, hogy Luke eltűnődött, vajon látott-e egyáltalán bármit is. Lehetséges, hogy egy technikai hiba volt? A jelnek végül is tizenegy kilométert kellett megtennie.

– Szóval ki van lent?

– A bátyján kívül? – kérdezett vissza Felz. – Még ketten vannak, mindkettő amerikai. Bocsánat, Jézusom… csak egy. Eleinte hárman voltak, de…

Felz felemelte a kezét.

– Majd arra is rátérünk. Jelen pillanatban csak a bátyja és dr. Hugo Toy, a molekuláris biológus van lent.

– Ennyi? Két ember?

Felz bólintott.

– Az életjeleiket mutató monitor szerint mindketten élnek és… funkcionálnak? Bocsánat, nem jut eszembe jobb szó. Szóval ők és a tesztalanyok. Két labrador retriever, különböző hüllőfélék, tengerimalacok és természetesen méhek.

Luke bólintott.

– Rendben, akkor jöjjön az egymilliárd dolláros kérdés: miért vannak egyáltalán lent?

Felz olyan arcot vágott, mint egy kisfiú, aki olyan hatalmas titok birtokában van, melyet ha magában tart, az valósággal fizikai fájdalommal jár.

– Amit felfedeztünk, az minden várakozást felülmúl, dr. Nelson.

10.

Felz kinyitott egy ajtót, amely egy kisebb laborba vezetett. A helyiséget egy acél munkaasztal uralta. Zümmögés töltötte meg a levegőt, az a fajta ciripelésre vagy csuklásra emlékeztető, rendszertelen zaj, amit általában számítógépek generálnak, mikor óriási mennyiségű adatot dolgoznak fel.

Felz egy magas, fekete dobozhoz sétált. Arányaiban egy hotel hűtőjére hasonlított, billentyűzettel az elején.

– Még mindig lenyűgöz, hogy ilyen egyszerű a bejutás – mondta. – Öt évvel ezelőtt át kellett volna mennünk egy fegyveres ellenőrzőponton, egy titániumajtón, egy retinaszkennelésen, egy vérszérum-szkennelésen és egy teljes testátvizsgáláson, csak hogy kitölthessük az engedélyt, s azután megnézhessük, amit most mutatok önnek. A Hesperus ezért jött létre… de nem tudjuk, mi ez. Szóval az egész valamennyire olyan, mint a Remény Gyémántját betenni egy buszállomás csomagmegőrzőjébe: amíg senki nem fogja fel igazán az értékét, addig tökéletes biztonságban van ott, ahol van.

Felz beütött egy kódot. A fekete doboz zárja kattant. Felnyitotta a tetőt. Túlhűtött levegő szökött ki.

Luke előrehajolt, halványan érzékelve a mellkasában lüktető feszültséget.

– Tényleg nem hiszem, hogy a biztonság annyit számítana már. – Felz inkább magához beszélt, mint Luke-hoz. – Nem vagyok benne biztos, hogy bárki el tudná mozdítani, még ha akarná is.

– Miért? – kérdezte Luke.

– Mert – felelte szelíden Felz – pontosan ott van, ahol lenni akar.

A hűtőben egyetlen Petri-csésze volt. Felz félelemmel vegyes tisztelettel nyúlt érte.

– Ilyen hidegen kell tartani? – kérdezte Luke.

Felz kényszeredetten mosolygott.

– Nem tudjuk. Nem tűnt bölcsnek, hogy olyan környezetben tároljuk, ami segíti a növekedést. Úgy értem, nem akarjuk, hogy nőjön. Még nem.

Letette a Petri-csészét az asztalra. A felső része ködben úszott. Ahogy a sűrűség feloszlott, az üveg fokozatosan kitisztult.

– Hát nem káprázatos? – pillantott rá Felz.

11.

Káprázatos – ez csakugyan jó szó rá.

De az e világi is ugyanúgy ráillett.

Egy zselés folt, akkora, mint egy vörösbegy tojása. Olyan volt, akár a félkész dzsem. Nem a színes ízek közül az egyik. Egy drapp, semmiszín – ha egymilliárd ujjlenyomatot levennének egymillió ablaküvegről, és összegyúrnák egy labdába, annak lenne ilyen színe.

– Mi ez?

– Besorolhatatlan – mondta Felz. – Minden általános tesztelés, DNS-katalogizálás, celluláris meghatározás, kémiai kötések… eredménytelen volt. Semmilyen ismert flórára vagy faunára, DNS-szerkezetre vagy kémiai összetevőre nem hasonlít. Ez… nos, ahogy mondtam, kategorizálhatatlan.

– Van már neve?

– Hivatalosan? Tudományosan? Még semmi – válaszolta Felz. – Belső körökben 1–G példányként ismert. Volt még pár példányunk, de mindegyik eltűnt.

Eltűnt. Luke kifejezetten utálta ezt a szót.

– Hogy érti? – kérdezte. – Elpusztultak, vagy…?

Felz megrázta a fejét.

– Nem. Csak eltűntek és… semmivé lettek. Köddé váltak. Szertefoszlottak. Nem hivatalosan a bátyja és én adtunk neki egy nevet. Ambrózia, az istenek eledelének görög neve után. Eredetileg egy agaragar gélágyon feküdt, a Petri-csészék általános táptalaján. A mikrobák növekedése nem roncsolja szét a gél szerkezetét, mert a mikroorganizmusok nem tudják megemészteni az agaragart. De ez a példány csinált valamit vele. Nos… harmonizálta, így mondhatjuk.

– Úgy érti, megette?

– Nem, nem, hozzáadta magához. Átalakította az agaragart, hogy növelje önmagát. A minta sokkal kisebb volt. Semmi nem maradt az agaragarból, az mind hozzáadódott az ambróziához. Ahhoz hasonlít, mintha, nem is tudom, mondjuk azt, hogy az ember ahelyett, hogy megenne egy karéj kenyeret, valahogy hozzáadná a testéhez. Megváltoztatja annak sejtszerkezetét, hogy a sajátját utánozza, megtartva a formáját és a méretét, s végül egy új toldaléka lesz, ami pontosan úgy fest, mint az a karéj. – Felz előremutatott, Luke tekintete pedig követte az ujjat, és észrevette, hogy remeg. – Ha alaposan megnézi, láthatja, hogy ugyanezt kezdte el a csészével is.

Luke megpillantott egy apró benyomódást a Petri-csészén, mintha sav marta volna ki. Elképzelte, ahogy az ambrózia átrágja magát az üvegen, majd a hűtőn, aztán a padlón, míg beletoccsan az egyik nitrogénnel telt hólyagba, valahogy asszimilálja a gázt, és még nagyobbá növeli magát, hogy aztán elterüljön a Hesperus mélyén, mint valami szívós gyomnövény.

– Ez egy parazitaféle? Vagy valami a fosszíliák korából?

– Ez valami sokkal több annál – mondta Felz. – Ha ez a valami primitív létforma, akkor olyan értelemben az, mint a cápák: a kezdetektől tökéletes a felépítésük, így soha nem volt szükségük a fejlődésre. De a cápák közismertek. Ebből a világból valók. Ez a dolog elmondhatatlanul összetettebb.

– Úgy érti, ez… egy idegen?

Felz nem válaszolt. Luke-nak feltűnt, hogy a példány nem annyira matt, amilyennek elsőre tűnt. Ragyogott. A csillámlás üveggolyókra emlékeztette Luke-ot. Üveggolyók egy hálós szütyőben, mindegyik fénylik a napban. Az üveggolyók, amikkel gyermekkorában játszott.

Luke közelebb hajolt, hogy jobban szemügyre vegye. Fényerek cikáztak végig az ambrózia belsejében. Érmecsillogású fénynyalábok, villámhoz hasonlóak, de sokkal színesebbek: vörösek, lilák, smaragdzöldek és izzó fehérek. Luke egész nap el tudta volna nézni…

Felz megszorította a könyökét.

– Hé! Nem kellene túl sokáig néznie. Furán viselkedik ilyenkor.

Tompa düh gyűlt Luke gyomrában. Szerette volna még egy kicsit figyelni, de Felz – a szemét ünneprontó – meg akarta akadályozni ebben.

– Minden oké – jelentette ki –, jól vagyok, az istenit.

Luke újra önmaga volt. Megszeppenten mosolygott Felzre.

– Bocsánat.

Felz visszavitte a csészét a hűtőbe.

– Majd elmúlik. Ez az ambrózia egyik hatása.

– Szóval honnan a pokolból jött ez? – kérdezte Luke, de már félig-meddig tudta is a választ.

Felz lefelé mutatott.

– A mélyből.

– Hogyan tudták…?

– Négy éve egy tőkehalhalász-hajó, az Olympiad, a mély tengeren halászott innen harminc kilométerre északra – kezdett bele Felz. – A hajtókaruk eltört, ezért, hogy a hálóban ne essen kár, a kapitány a Mariana-árok felé vette az irányt. Az árok annyira mély, hogy a hajó biztonságosan körözhetett, amíg a hajtókart megjavították. Mikor felhúzták a hálót, az tele volt nem kívánt fogással; így van ez a tengeren, mikor nem azért engedik ki a hálót, hogy zsákmányoljanak. Találtak egy lámpáshalat, egy olyan halfajt, ami általában jó pár kilométerrel a felszín alatt él. Még életben volt, ez okozta az első sokkot. A lámpáshalak sötétségben élnek, iszonyatos nyomás alatt. Ha a felszín felé úsznak, a csökkenő nyomás szétfeszíti a testrészeiket. De nem csupán ennyi történik: úgy támadja meg a húsukat a napfény, mintha savval locsolnák. Az egyetlen módszer a lámpáshalak tanulmányozására, vagy bármiére, ami ilyen mélységben él, ha azt a saját környezetükben tesszük. Ezért tudunk olyan keveset róluk.

– A lámpáshal, amit találtak, sértetlen volt?

– Nem csupán sértetlen, dr. Nelson. Élt. Talán még el is hajították volna, hacsak dr. Eva Parks nem lép közbe. Egy tengerbiológus, aki a tőkehalak vándorlási szokásait tanulmányozta a hajón. Rápillantott a halra, és azonnal felismerte, milyen felfoghatatlan jelenség ez. Lelkiismeretesen feljegyezte a hajó pozíciójának földrajzi szélességét és hosszúságát. Máskülönben a testvére és én sosem tudtuk volna, hol kezdjük a kutatásunkat. Dr. Parks végzett pár mérést, mielőtt a hal elkezdte volna az enyészet egyértelmű jeleit mutatni; hosszúság, övbőség, súly. Sietősen elkezdte megszámolni a bőrén található évgyűrűket. Hallott esetleg erről?

– Ezek mik, afféle korgyűrűk? – kérdezte Luke. – Olyanok, mint mikor kettévágnak egy fát, és megszámolják a gyűrűket, hogy megállapítsák a korát?

– Pontosan olyanok – bólintott Felz –, de Parks nem tudta megszámolni a gyűrűket. Egyszerűen túl sok volt belőlük. Egymásra rakódtak, újabb és újabb körök, gyűrű gyűrű után úgy, hogy pontos, számszerű végeredmény nem születhetett.

– Hogy érti?

– Úgy, dr. Nelson – mondta Felz –, hogy a hal gyakorlatilag kortalan volt. Annyira öreg, hogy az általánosan bevett analízis használhatatlannak bizonyult.

– Mennyi ideig élnek a lámpáshalak?

– Olyan húsz vagy harminc évet. Ez a példány lehetett több száz, akár ezer, de még annál is több éves. Azaz mérhetetlenül öreg.

– Hogyan lehetséges ez?

Felz széttárta a karját, azt sugallván: nem kellene, hogy lehetséges legyen.

– Dr. Parks vizsgálata közben a hal elpusztult. Ahogy elmesélte, nem csupán meghalt: komposztálódott. Szinte azonnal feladta a sejtintegritását. Jelen időben rohadt el. Képzelje el a felhalmozott traumát, amíg felemelkedett a felszínre, a nyomás és a napfény támadásait. Most képzelje el, hogy mindez egyszerre történik. Dr. Parks felvételt készített a maradványról. Egy pocsolya fekete trutymó. Majd röviddel ezután jött a következő sokk.

Felz a hűtő felé mutatott.

– Dr. Parks felfedezett egy apró ambróziafoszlányt a tetem mellett. Nem nagyobb, mint néhány összeragadt homokszem; csoda, hogy meg tudta különböztetni az elrohadt részektől. Betette egy Petri-csészébe, ahogy a tudósok szokták.

– Szóval azt akarja mondani…

– Hogy az ambrózia tartotta életben egy örökkévalóságig a lámpáshalat? Hogy az ambrózia tartotta életben ezt a bizonyos példányt is, valahogy megvédte, és felemelte az óceán szintjein keresztül? Hogy az ambrózia nem engedte a halnak, hogy elpusztuljon, amíg fel nem emésztette a testét vagy akaratlagosan, vagy valamilyen organikus folyamaton keresztül?