Sarah Ferguson

YORKI HERCEGNÉ

A SZÍV IRÁNYTŰJE

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Her Heart for a Compass

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2021, Sarah Ferguson, Duchess of York

Cover Design by Charlotte Phillips at Mills & Boon UK © HarperCollinsPublishers Ltd 2022

Cover image © Richard Jenkins Photography

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800209

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ezt a könyvet két csodaszép lányomnak ajánlom, akikben megvan Lady Margaret bátorsága és ereje, és még annyi minden más.
Ők nem vártak vele hatvanegy évet, hogy a szívük szavát kövessék, és a saját elképzelésük szerint éljék az életüket. Beatrice és Eugenie, ti jártatok a fejemben, miközben írtam, fogadjátok jó szívvel.

ELSŐ FEJEZET

Montagu House, London, 1865. július 19.

H

ÁT ITT VAN! Erősen közeledik az éjfél, hölgyem.

Lord Rufus Ponsonbyről, Killin grófjáról mindenki tudta, milyen elegáns férfi. Szögletes álla mindig makulátlanul borotvált; haja mindig jólfésült. Magas, karcsú alakjára mindig tökéletesen szabott ruhák simultak. Horgas orrú profilja épp annyira árulkodott dölyfösségről, amennyire egy jelentős földbirtok urához illik. Lényét minden szempontból mértékletesség, szigor és kiszámítottság jellemezte.

Lady Margaret Montagu Douglas Scott önkéntelenül is hátrált egy lépést a lord megrovó arckifejezése láttán.

– Nagyon is tudatában vagyok.

A férfi, ahogy máskor, most sem törődött Lady Margaret csípős reagálásával.

– Miért bujkál a sötétben? – Majd rögtön folytatta, megválaszolva a saját kérdését. – Talán az öltözéke aggasztja. Nos, hadd nyugtassam meg. A ruhája nem is túl egyszerű, és nem is túl díszes az alkalomhoz. Édesanyja őkegyelmességének nagyszerű ízlése van.

Margaret ránézett a férfira, akit az anyja segítségével választottak számára férjül, és óvatosan ellenkezni próbált.

– Ami engem illet, jobban szerettem volna egy türkizszín ruhát.

– De minden fiatal hölgy fehéret visel az első szezon első bálján.

– Nézzen rám, kérem – tartott ki Margaret, mert immár szavakkal elmondhatatlan mértékben bosszantotta, hogy Lord Rufus sohasem néz rá, vagy ha mégis, csak felületesen. – Nem gondolja, hogy leginkább egy habcsókra hasonlítok a saját eljegyzési ünnepségemen? Végtére is szó szerint én vagyok a desszert az étlapon ma.

– Úgy vélem, egyre jobban megmutatkozik az ön rendkívül színes fantáziája.

– Olyan sok fodor és fityegő van ezen a ruhán, hogy úgy érzem magam, mintha egy függönyt akasztottak volna rám.

Őlordsága figyelme az órája felé kalandozott, valószínűleg ezért nem tűntek fel neki a Margaret hangjába keveredő, nehezen palástolt hisztérikus felhangok. Összehasonlította az aranyból készült időmérőn látható időt a bálterem órájával, elfelhősödő homlokkal újra megnézte mindkettőt, állított egy kicsit a sajátján, aztán még egyszer utoljára ellenőrizte, majd a fedelet becsattintva visszatette a szerkezetet a mellényzsebébe.

– Itt az idő, hogy csatlakozzunk a szüleihez a bejelentéshez – jegyezte meg. – Még a végén felizgatják magukat.

A hangja alig észrevehető rezzenésére, a köhögés és a horkantás határán lévő hangra, amely úgy hangzott, mintha meg akarta volna köszörülni a torkát, aztán utolsó pillanatban ellene döntött volna, Margaret megborzongott. Úgy tűnt, ez a szokás senki másnak nem tűnt fel rajta kívül, Margaretnek viszont, akárhányszor a férfi kinyitotta a száját, össze kellett szednie az erejét az elviseléséhez.

– Szerintem, ha van valaki, akinek joga van felizgatni magát – mosolygott Margaret a lordra, összeszorított fogán keresztül –, az én vagyok. Végül is az én életem fog örökre megváltozni.

Bár a lord visszamosolygott rá, jelképes gesztus volt, mert
a tekintete semmit sem tükrözött.

– Itt állunk az új, közös élet küszöbén, Lady Margaret. Jómagam mindenesetre boldogan ölelem keblemre e jövőt.

Már maga az átölelés szó is kapott valami visszataszító élt a lord szájából hallva. Ám az elmúlt egy hónapban, amióta a házasságukat elrendezték, a férfi szerencsére nem tett semmiféle kísérletet ilyesmire, lehetőséget adva rá Margaretnek, hogy a tudata hátterébe száműzze testi ellenérzéseit, és meggyőzze magát róla, hogy képes lesz belenyugodni, hogy a felesége legyen. Lord Rufus egyszer sem próbálta megcsókolni. Ha megérintette is, mindig csupán azzal a céllal, hogy ide vagy oda vezesse, és a keze sosem időzött hosszan Margaret testén. Vajon ez megváltozik? Margaret belül megborzongott. Vajon az udvariasság e mintaképe valójában csupán az úriember türelmét mutatja, aki megvárja, míg hitvesi jogai formálisan megerősítést nyernek? Édes istenem, már csupán attól, ha elképzeli azt az ajkat a magáén, úgy érzi, azonnal meg kell törölnie a zsebkendőjével a száját.

A bálterem órája szerint már kevesebb mint tíz perc van hátra éjfélig. Ha megtörténik a hivatalos bejelentés, nem lesz visszaút. Eljegyzi őt menyasszonyául, életre szóló társául egy férfi, aki taszítja, és akit, erről Margaret szilárdan meg volt győződve, teljesen hidegen hagy az ő személye. Sőt, ennél még rosszabb a helyzet. Minél több időt tölt el Lord Rufus társaságában, annál inkább meggyőződésévé válik, hogy a férfi valójában kifejezetten utálja. Megpróbálta elhitetni magával, hogy másképp van, ám egyre többször tapasztalta a férfi gondosan leplezett rosszallását, nagyjából bármivel, valamely tettével vagy tulajdonságával kapcsolatban, a modorától egészen a testmagasságáig.

A tény, hogy a lord ilyen jól palástolja a valódi érzéseit mindenki elől, Margaret számára egy újabb ok volt a bosszankodásra. Bár az érzések, emlékeztette magát Margaret, igencsak irrelevánsak egy elrendezett házasság esetében. Lord Rufus el volt szánva rá, hogy megházasodjék a saját érdekében, és Margaret szülei még nála is eltökéltebben készültek összeházasítani lányukat a lorddal. Margaret megfogadta, hogy boldoggá teszi őket azzal, hogy teljesíti a kötelességét, és kétségkívül ez volt a megfelelő hozzáállás, így hát vajon azok a nyavalyás ösztönök miért éppen ezt a rendkívül szerencsétlen pillanatot választották ki a lázadozásra? Vajon tényleg feleségül megy ehhez a férfihoz? Ez hirtelen rémisztő módon kivihetetlennek tetszett Margaret előtt.

– Lady Margaret! Most már tényleg csatlakoznunk kell a herceghez és a hercegnőhöz. A türelmük, akárcsak az enyém, bizonnyal kezd elapadni.

Elképzelhetetlen volt, hogy most szólaljon fel a maga érdekében, miután hetekig a fogát összeszorítva hallgatott. Emellett hiábavaló erőfeszítés lett volna. Legyőzötten és elszomorodva, tudomásul kell vennie, hogy már csak azt teheti, hogy erősen felvértezi magát az elkerülhetetlen elviseléséhez.

– Szükségem van egypercnyi egyedüllétre, hogy elrendezzem
a gondolataimat. Kérem, könyörgök – tette hozzá Margaret, mert a lord arcán máris jelei látszottak a kezdődő ellenállásnak. – Szeretném összeszedni magam, uram. Minden szem minket néz majd, nem szeretném cserben hagyni önt.

Ami még fontosabb, nem akarta cserben hagyni mamát. Vagy papát. Senkit sem akart cserben hagyni. Nem mintha erre készült volna, de ebben a pillanatban kétségbeesetten vágyott a magányra. Eddig az egész estét a jókívánságokat a fejére szóró vendégek támadásainak kitéve töltötte.

Lord Rufus, Margaret óriási megkönnyebbülésére, beadta
a derekát.

– Nos, jól van, ha szükséges. De ne maradjon hosszan.

Még mielőtt a lord meggondolhatná magát, Margaret elsietett. Fullasztó volt a zsúfolt bálterem levegője. Annyira melege volt, és annyira ki volt fulladva, hogy alig tudott józanul gondolkozni.
A drága parfümök és pomádék illata, az izzadságéval elegyedve, bántotta az orrát. Legszívesebben hosszas tüsszögésbe kezdett volna. Ó, csak hadd töltse tele a tüdejét a kinti tiszta, friss levegővel, vagy még jobb lenne, ha a dalkeithi otthonuk mögött álló istállók ismerős, megnyugtató illata töltené be az orrlyukát. Spider, hőn szeretett pónija, minden utasítását zokszó nélkül követi. Bárcsak egy kicsit tovább taníthatná, akkor nem torpanna meg az első akadály előtt. Vagy bárcsak ő maga, ahogy mama is oly gyakran hangoztatta, jobban hasonlítana Victoriához. Lord Rufus is valószínűleg jobban örült volna, ha a Margaret számára mindig mintául állított Victoria lesz a jegyese, ám őt születése óta Lord Schomberg Kerrnek szánták, aki mama legjobb barátnőjének a fia. Victoria, a csodaszép ideál, akinek Margaret sosem tudott a nyomába érni, idén februárban kötött házasságot, s így történt, hogy Lord Rufus arra kényszerült, hogy beérje Buccleuch hercegének és hercegnőjének másodjára született, és kétségkívül csupán második legjobb lányával.

Az engedelmes Victoria szemlátomást boldogan elfogadta végzetét. Bárcsak Margaret másolni tudná, akkor nem került volna ebbe a kellemetlen helyzetbe. Igyekezett hinni mamának, amikor elmondta, hogy ő egészen biztosra veszi, hogy a számára kijelölt férfi elleni, zsigeri ellenérzések sokat enyhülnek majd, ahogy egyre jobban megismeri. Vajon csökkenhet annyit az undor, hogy már csupán ellenszenvnek lehessen nevezni, és végül, ismerőssége folytán, meg is szeretheti az illetőt? E pillanatban Margaret nem tudta ezt elképzelni. Vajon miért nem képes ugyanolyan szemmel nézni Lord Rufust, mint mindenki más? Ő igazán erősen próbálkozott vele; senki sem vetheti a szemére, hogy nem tett erőfeszítéseket. De gyászos kudarcot vallott. Bárcsak ne volna annyira sziklaszilárdan biztos benne, hogy az ő ellenérzései a férfiéit tükrözik! A lord a legkevésbé sem érdeklődik a személye iránt, csupán a családi kapcsolatai érdeklik. A mögött a végtelenül nyájas úriemberhéj mögött, amit a lord a világnak mutatott, egy hidegvérű, számító alak rejtőzött. És mintha senki sem vett volna erről tudomást. Vajon Margaret téved? A szíve mélyén tudta, hogy nem, még akkor is, ha már túl késő volt bármit tenni.

Kiosont az üvegajtón át a szabadba, és az érzékeit azonnal megrohamozta a Temze csípős bűze, mert a Montagu House kertje egyenesen a folyóra nézett. Margaret az orra elé kapta a kezét, és hátrálva elindult a terasz sötétbe burkolózó része felé. Nem időzik soká. Hamarosan szembenéz a valósággal.

Elhúzta a kezét az orra elől, és megpróbálta a száján keresztül venni a levegőt, és úgy fújta ki a Temze ízét minden kilégzéskor, ahogy egy dohányos az olcsó pipadohány füstjét, ám még így is megült a torka alján. A bőre viszketett a gyöngyházpúder alatt, ami a szeplőit volt hivatott eltüntetni. A szemét csípte az az ördögi vegyszer, amelynek használatát Mama irányozta elő, hogy természettől inkább vörhenyes szempilláját és szemöldökét divatos feketére színezze. Habár a komornája, Molly megesküdött rá, hogy nem így van, Margaretnek továbbra is meggyőződése volt, hogy nem más, mint szénpor.

Vajon meddig halogathatja még?

Öt perc aligha elég.

Öt órára volna szüksége.

Öt hétre.

Vagy még jobb: öt további évre.

És akkor vajon?

Dübörgött a szíve. A krinolin óriási, ketrecszerű alsószoknyája mintha önálló életet élt volna az erős szíjak dacára, amelyeknek a helyén kellett volna tartaniuk. Az elmúlt hetekben nem nagyon volt étvágya, és Mama állandó fegyvere, a mérőszalag azt mutatta, hogy a derékbősége ötven centiméterre csökkent, de ennek ellenére úgy kellett kapkodnia a levegő után, mintha Molly túlságosan szorosra fűzte volna.

Még távolabb óvakodott a bálterem zajától, ám egyszer csak nekiütközött a mellvédnek, és épp csak időben kapta el ahhoz, hogy ne bucskázzon le a lépcsőn a sötétbe burkolózó kertbe.
A folyó szaga teljesen rátelepedett, és ő szokás szerint elveszítette valahol a legyezőjét, amelyet a csuklójára rögzítve kellett volna viselnie. A haja csigákba fog ugrani a párás levegőben, tönkremegy szegény Molly kemény munkájának eredménye. Mit meg nem adna azért, ha kirángathatná az összes tűt ebből a lázadozó vörös kóctömegből, és hagyhatná, hogy vadul és lazán szálljon a szélben. Akkor legalább egy része szabad volna.

Az elképzeléstől nevetnie kellett. A kacajba hisztérikus él keveredett. A lába újabb óvatos lépést tett hátra, lefelé, a kertbe vezető lépcső legfelső fokaira.

Nem fog elszökni.

Nem teheti meg, hogy elszökjön.

Most már tényleg vissza kellene mennie a bálterembe, és túlesnie az egészen. Ám valamiképpen mégiscsak a lépcsősor alján találta magát.

Odabent a zenekar épp a keringő utolsó taktusait játszotta. Legfeljebb három vagy négy perce maradhatott. A táncosok még visszafogottan meghajlanak és bókolnak egymás előtt. Kristálytisztán maga elé tudta képzelni a jelenetet, és az állkapcsa fájdalmasan összepréselődött. A bálterem csupa ragyogás, amit a tükrök még inkább megsokszoroznak, mert a három hatalmas kristálycsilláron valamennyi gyertyát meggyújtották, a gázégőkkel együtt. A tülekedő vendégek, a nők színes ruhás forgataga, a férfiak fekete estélyi öltönyben, úgy fordulnak, hogy a pódiumra lássanak. A hölgyek legyezője hevesen mozog, az urak diszkréten megtörölgetik az arcukat a zsebkendőjükkel. Az óriási, rózsákból összeállított dekoráció hervadásnak indul. Nem ő az egyetlen, akinek gondosan frizírozott fürtjei kuszán göndörödni kezdtek.

A lába önkéntelenül elindult. Távolodik a háztól, követi az ösvényt, amely végigkanyargózik a kerten a Temze mentén futó falig. Odabent egy hadseregnyi libériás, lisztből-vízből kevert ragacs segítségével parókaszerű formára igazított hajú inas sorakozik fel a főkomornyik mindent látó tekintetétől kísérve, készen arra, hogy kiosszák a vendégeknek a jégbe hűtött pezsgővel teli poharakat, mielőtt a várva várt ünnepélyes köszöntő elhangzik.

A sajtó már hetek óta találgatásokba merült a bejelentéssel kapcsolatban. Csak a legmagasabb rangúak, a társadalom legillusztrisabb és legbefolyásosabb tagjai lehettek jelen, hogy személyesen tanúi lehessenek az eseménynek. Aki valóban volt valaki, most itt tartózkodott a Montagu House-ban, mert egy Buccleuch hercegtől érkező meghívó alig maradt le fontosságban a királynőétől. Mindenki, Louise hercegnő kivételével. Margaret legrégibb barátnője azt javasolta, hogy fogadja végzetét méltósággal. Louise, akit a királynő oldalára szegezett a kötelesség az Osborne-házban, Wight szigetén, nem lesz tanúja Margaret engedelmességének.

Mert engedelmeskednie kell! Margaret erőnek erejével igyekezett rávenni magát, hogy forduljon vissza, menjen a bálterembe, és csatlakozzon a már-már győzelmi ünnepség mértékűre duzzadt ceremóniához, amelyen ő maga a bemutatott trófea. De képtelen rá.

Még képtelen rá.

Mindig is képtelen lesz.

A felismeréstől hirtelen megtorpant. Attól a pillanattól kezdve, hogy hagyta Mamának, hogy rávegye, fogadja el Lord Rufus lánykérését, becsapta magát. Nem számít, hogy a szülei mennyire akarják, egyszerűen nem áldozhatja fel magát a kötelesség oltárán, azzal, hogy hozzámegy egy olyan férfihoz, akiről szíve legmélyebb meggyőződésével tudja, hogy boldogtalanná fogja tenni. Egyszerűen nem tud ezen keresztülmenni. Még akkor sem, ha ez egyet jelentene a társasági öngyilkossággal. Ahogy egyet is jelent vele.

A bálteremben Mama felállt az emelvényre. Kábítóan szép, ahogy mindig. Mellette áll papa, magasan, szálfaegyenesen, fekete estélyi öltözéke élest kontrasztban jellegzetes, lángvörös hajával, amely majdnem olyan vibrálóan élénk színű, mint Margareté. Papa a homlokát ráncolja, és nagy valószínűséggel újra meg újra türelmetlenül az órájára pillant. Victoria ott áll szorosan mama mögött, Kerrel az oldalán. Killin pedig nyugtalan várakozással a családi csoportosulás élén. Alig várja, hogy végre biztosítsa helyét a nagynevű Buccleuch dinasztia családfáján.

És bár az agya teljes gőzzel dolgozott, és kétségbeesetten igyekezett észérvekkel hatni lázadó ösztöneire, Margaret lába hajthatatlanul újra visszatért a hátráló mozdulatokhoz.

Menj gyorsan vissza, noszogatta magát. Hiszen arra készül, hogy a földön töltött eddigi tizenkilenc éve alatt szinte egyedülálló módon, végre boldoggá és büszkévé tegye a szüleit. No de milyen áron? A törvény és a társaság szemében Lord Rufus tulajdonává válna. Igaz, e pillanatban pedig a szüleié, de a gondolattól is borzongott, hogy éppen ennek a férfinak a birtokába kerüljön át.

Tett még néhány lépést hátrafelé. Amíg még látja a báltermet, addig meg tudja győzni magát róla, hogy bármelyik pillanatban vissza tud térni oda. Csupán megváratja őket egy kicsit, ennyi az egész. Hiszen nem előjoga ez a menyasszonynak? Bár mostanra már elmúlhatott éjfél is. mama bármelyik pillanatban utána küldheti Victoriát, hogy pásztorkutyaként visszatessékelje az épületbe, mintha egy pánikba esett kisbárány volna.

A gondolatra Margaret még gyorsabban kezdett hátrálni
a félhomály felé. Hősiesen tett még egy kísérletet rá, hogy engedelmeskedjen a kötelesség szavának. Elképzelte magát az emelvényen, amint szolgálatkészen Lord Rufus karjára teszi a kezét. A férfi megköszörülné a torkát, mielőtt megrovásban részesíti, amiért megváratta őt.

Igen, ez a gondolat volt. Az, hogy eszébe jutott a férfinak ez a hihetetlenül bosszantó szokása, amely mellesleg a világtörténelem legfelületesebb indoka egy házasságról való lemondásra: végül ez döntött. Tudta, ha visszatér a bálterembe, elveszett.
A bátorsága elhagyná, és még mielőtt észbe kap, már ki is hirdették az eljegyzést. Ha azonban elég hosszan itt marad a kertben elrejtőzve, végül a szüleinek nem lesz más választása, mint hogy megszabadítsák a szenvedéseitől. Sohasem fognak ezért megbocsátani neki, de öröm az ürömben, Lord Rufus sem. És ami még fontosabb, ha ellenben végigcsinálja ezt az eljegyzési cécót, ő maga nem fog megbocsátani magának sosem.

Sajnálom, sajnálom, annyira sajnálom.

Margaret ezt a kifejezést ismételgette magában, igazán őszintén, miközben feljebb emelte a krinolinja alját, és végképp hátat fordítva a bálteremnek, sietve az apja birtokának legszélét jelző cserjés bozótos felé indult.

A két orcáján könnyek folytak lefelé, és azzal a kormos kotyvalékkal elkeveredve, amivel a szempilláit befestették, teljesen elvakította. A drága szivarfüst illata csak egy pillanattal azelőtt jutott el az orrához, mielőtt teljes erejével neki nem csapódott egy férfinak, aki lustán pöfékelve szivarozott odakint. Margaret el is esett volna, annyira kibillentette az egyensúlyából ez a váratlan találkozás a szilárd testtömeggel, ha a férfi nem karolja át, hogy megtámassza. Az ütközéstől Margaret már eddig is zilált idegei végképp felmondták a szolgálatot. Felsikoltott, vadul csépelni kezdte a férfit, megpróbálta sípscsonton rúgni, jól meg is ütötte finom papucsba bújtatott lábujjait.

A férfi azonnal elengedte.

– Lady Margaret?

Margaret azonnal felismerte a mély, skót felföldi, dallamos dialektust beszélő hangot: Donald Lochiel Cameron, apja ismerőse, és valamiféle diplomata volt.

– Hagyjon békén! Kérem, felejtse el, hogy egyáltalán látott.

Mondani sem kell, hogy a férfi mit sem törődött a könyörgésével.

– Az ég szerelmére, mit csinál ön idekint egyedül a sötétben? Mindjárt bejelentik az eljegyzését.

– Arra gondoltam, hogy előtte kijövök ide dohányozni egyet – vágta rá Margaret lesújtó pillantást vetve a férfira, meg sem próbálva udvariasnak tűnni.

A férfi elszörnyedve pillantott a kezében tartott égő szivarra, mielőtt eldobta és rátaposott.

– Ön ideges, és ez nem is csoda. Rémisztő lehet ez a kilátás, főként az itt összegyűlt magas rangú közönség előtt. Hadd nyújtsam a karomat.

A férfi olyan hangon duruzsolt neki, mintha gyerekkel beszélne. Lochiel nagyon magas volt, és sötét ruhába öltözött.
Az a fajta férfi volt, akit általában jóképűnek és előkelőnek szoktak nevezni. Mindazonáltal, akárcsak a legtöbb férfi, legyenek azok jóképűek, disztintgváltak, vagy egyéb, szakállt viselt, ráadásul az egyik legkellemetlenebb látványt nyújtó fajtát, pofaszakállt, ami úgy keretezte az arcát, mint egy drótszerű fodor.

– Nincs szükségem segítségre! – csattant fel Margaret. – A jó ég áldja meg, hagyjon nekem békét!

És egy dicsőséges pillanatig azt hitte, hogy a férfi megteszi, amire kérte.

– Kegyednek csak egy kis időre van szüksége, hogy összeszedhesse magát. Ezt tökéletesen meg tudom érteni, de Lady Margaret, az igazán nem járja, hogy végtelen hosszan várasson mindenkit, tudja.

Lochiel megfogta a karját, és megpróbálta a bálterem felé terelni.

– Jöjjön velem. A szülei és Lord Rufus bizonyára…

– Nem! – lökte el magától vadul Margaret. Felcsippentette a ruhája alját, és futva megtette a kertkapuig vezető pár lépést. Felrántotta, és keresztülbotladozott rajta, aztán berántotta maga mögött, és elmenekült az éjszakába.

MÁSODIK FEJEZET

Windsori kastély, 1865. március (négy hónappal korábban)

H

ÁT ITT VAGY VÉGRE! – szökkent talpra ő királyi felsége, Louise hercegnő, amikor Margaret belépett a szobába.

– Jaj, Lou, de jó már látni téged! – Margaret széles mozdulattal megölelte a legjobb barátnőjét.

Louise, ahogy szokta, egy kicsit megdermedt a karjai közt, és épp csak addig viselte el a szoros fizikai kontaktust, hogy ne tűnjön udvariatlannak, aztán kibontakozott az ölelésből.

– Ülj le, csak ülj le, és mesélj el mindent. Hogy vagy?

– Sose törődj velem, te hogy vagy? – Margaret leoldotta főkötőjét, lerángatta magáról a kesztyűjét, és könnyed mozdulattal egy székre dobta. – Tényleg teljesen felépültél? Hadd nézzelek.

Louise színpadias gesztussal ide-oda fordította a fejét, aztán könnyedén megpördült.

– Látod, tökéletes egészségnek örvendek. Jobb lettem, mint újkoromban.

Margaret alaposan szemügyre vette barátnőjét, és megbizonyosodott róla, hogy valóban nyoma sincs a közelmúltban lezajlott betegségnek az irigylésre méltóan tejfehér arcon, sem a ragyogó szürkéskék szempárban. Louise világosbarna haját most is ugyanolyan divatosra fésülték, mint mindig, és frizurájában egyetlen elszabadult hajszálat sem lehetett felfedezni, mert mindig is különös gondot fordított a megjelenésére.

– Bárcsak belém is szorult volna legalább egy szemernyi a te stílusérzékedből. Hiába töltenék akár órákat a tükör előtt, képtelen volnék ilyen tökélyt elérni. És nagyon karcsú is vagy. Egy csippentésnyi zsír sincs rajtad, ahogy az én Mollym mondaná.

– A derekam és a korom tökéletesen azonos múlt hét óta. Tizenhét hüvelyk.

– Amit én nem mondhatnék el magamról, hacsak nem volnék huszonöt éves vénlány.

– Amivel ezt el lehet érni – mondta Louise – az egy jókora adag tuberkulózisos agyhártyagyulladás.

– Neked az volt?

– A doktor szerint igen. Én egyszerűen rettenetes fejfájásnak nevezném, de ez nem magyarázná meg azt a csillagászati összeget, amit a gyógyításomért kért. De tényleg nagyon rosszul éreztem magamat, csak ahhoz nem eléggé, hogy meggyőzhessem a királynőt, hadd maradjak Balmoralban. – Louise grimaszt vágott. – De a dél felé tett vonatutazás rettenetes volt. Félúton ott kellett hagyniuk, mert túlságosan beteg voltam hozzá, hogy tovább menjek, mostanra viszont már tökéletesen meggyógyultam, biztosíthatlak.

– Teljesen úgy is festesz – zöttyent le Margaret a szófára a legkevésbé sem elegáns mozdulattal. Az eddig a másik végében heverésző kis skót terrier lelkesen vakkantott egyet, és a vendég ölébe mászott. Margaret végigfuttatta a kezét a kutya drótszerű szőrén, mire az állat farka őrült táncba kezdett.

– De aranyos. Annyira hasonlít az én drága kis Lixemhez. Igazán hiányoznak a kutyáim.

Louise odahúzott egy széket, és teakészítésbe fogott a keze ügyébe helyezett, mindennel felszerelt tálcáról.

– Ő Laddie. Egy kicsit már öregszik, ezért szeret itt elrejtőzni a többiek elől. Egy kicsit túl lármásnak találja őket, szegény kis jószág. – Margaret kezébe adta a csészét, mellé egy jókora szelet tortát. – Feltételezem, nem akarsz előtte vajaskenyérrel bajlódni.

– Nem, köszönöm. – Margaret, mit sem törődve a süteményesvillával, megkóstolt egy harapásnyit. – Csokoládé. A kedvencem.

– Tudom.

– Te nem eszel belőle egy egészen keskeny szeletet sem?

– Egy morzsányit sem. Nem szeretném úgy végezni, mint Mama. Mióta papa meghalt, szemmel láthatóan tovább nőtt
a súlya, pedig sohasem volt szilfidalkatú.

– Jaj, Lou, nem mondj ilyet, a régi portrék tanúsága szerint igenis nagyon szép alakja volt.

– A krinolin igen sok bűnt képes elrejteni. A királynő képtelen fegyelmezett maradni, ha az étkezőasztalhoz ül.

– Ahogy én is – fordította a mennyezet felé a tekintetét Margaret. – A sok-sok-sok új ruhámra gondolva, nagy szerencsémre ott van Mama, aki szemmel tart. De legalább most itt vagyok Londonban, és mi ketten többször találkozhatunk egymással.

– Én is remélem, bár azt te is tudod, hogy a királynő rendelkezik az időm felett. És amióta papa meghalt, hihetetlenül ragaszkodik a lányai társaságához, sőt, határozottan tiltja, hogy a barátnőimmel találkozzam nélküle, arról nem is beszélve, hogy társaságba menjek. Egy kissé elnyomottnak érzem magamat. Mindenesetre hadd halljam, milyennek találod a fővárosi életet.

Margaret, tudván, hogy barátnője nem várja el tőle a részvétet, megtette, amire kérték.

– Hát, kifejezetten rossz szaga van. A levegőnek kifejezetten gusztustalan íze van, különösen, amikor ködös az idő. Olyan, mintha az ember egy pennys érmét nyalogatna. És ez a kosz! Szó szerint hullik az égből is, folyton a kezemet és az arcomat kell mosnom, az alsószoknyáimat meg rendre átitatja az a latyak, amit az utca sarának mondanak.

– A lovak – jegyezte meg Louise kissé talányosan. – Főként.

– Minden olyan fényesen ki van világítva, és annyira lármás. Az utcákon embertömeg hömpölyög, függetlenül attól, hogy épp milyen napszak van; és mintha az épületeken mindenfelé éppen bontási vagy újjáépítési munkákat végeznének. Képtelen vagyok aludni a ház környékén végtelen sorokban haladó kocsik zörgése miatt; és bár megnyugtattak, hogy a Montagu House új gázvilágítása teljesen biztonságos, minden alkalommal összerezzenek attól a furcsa pattogó hangtól.

– Ő királyi fensége nem tartja biztonságosnak a gázvilágítást; itt, Windsorban semmiképpen nem kívánja használni. Amikor azt kérdeztem, hogy tetszik London, drága M. barátném, a társaságra céloztam, mivel így, hogy a királynő ennyire vágyik a társaságomra, kénytelen vagyok másodkézből szemlélve kiélvezni az életet. Igen mély benyomást tettél itt mindenkire, ha hinni lehet a lapoknak.

– Őszintén szólva, az ember azt hinné, sokkal fontosabb témák is vannak, amelyekről az újságok írhatnának, mint az, hogy milyen ruhát viseltem valamelyik bálon, kivel táncoltam, illetve, hogy egyáltalán tele volt-e a táncrendem.

– Most ízelítőt kapsz abból, milyen volt az életem kisgyerekkoromtól kezdve kitéve a nyilvánosság figyelő szemének. Ezért ügyelek ennyire gondosan, hogy mindig tökéletesen összeszedett külsővel jelenjek meg. Sosem lehet tudni, ki figyel.

– Nos, én egyáltalán nem vagyok hozzászokva, és az az igazság, hogy nem is élvezem a figyelmet. Otthon, Dalkeithben a kizárólagos nézőközönségem egy csapat kérődző tehén.

Louise kuncogott.

– Nem hinném, hogy az újságíró urak örömmel hallanák ezt az összehasonlítást.

– De komolyan, alig volt egy pillanat, amióta ideérkeztem
a városba, amit egyedül tölthettem volna. Minden egyes programhoz át kellett öltöznöm, néha naponta háromszor vagy négyszer is, pedig a szezon be sem indul igazán húsvét utánig.

– Tudom, hogy félsz tőle, M., de ami engem illet, én azt mondom, bárcsak engem is rendesen vezettek volna be a társaságba. Nagyon szerettem volna, ha a saját bálamon debütálhatok, de a királynő kerek-perec visszautasította, hogy akár csak fontolóra vegye a Buckingham-palota báltermének kinyittatását.

– Ó, Lou! – Margaret átnyúlt az asztalon, és részvétteljesen megérintette a barátnője kezét, amivel egyszerre két társasági vétséget is elkövetett. – Még mindig semmi jele, hogy ő királyi fensége leveti a gyászt?

– Egészen ellenkezőleg. – Louise elgondolkodva nézett a tányérján egy vékony szelet vajaskenyeret, aztán úgy döntött, mégsem kóstolja meg, inkább Margaretnek nyújtott oda egy újabb cikket a tortából. – Amióta papa meghalt, alig telt el nap, hogy Mama ne hangoztatná, mennyire szeretne csatlakozni hozzá odafönn. Folytonos kínos feszengésben élünk, mert mintha a világon bármivel, amit mondunk, megríkatnánk… őszintén szólva, Margaret, lassan azt hinné itt az ember, hogy halálos bűn nevetni. És amikor a királynő épp nem arra vágyakozik, hogy halott legyen, hát esküszöm, eltökélte magát, hogy mindenkit halálra untat maga körül. Ha nem vehetnék részt Mary Thornycroft szobrászleckéin, azt hiszem, meg is tébolyodtam volna mostanra. Igazán sajnálom Mamát, őszintén, mélyen, de annyira fárasztó a társaságában lenni, ráadásul mintha észre sem venné a tényt, hogy sem Lenchen, sem én nem vagyunk már gyerekek, hanem ifjú hölgyekké cseperedtünk.

– Isten a tanúm, így van, hiszen Helena nővéred még nálam is idősebb.

– Majdnem tizenkilenc éves. – Louise arrább tolta a teáscsészéjét, felemelte a vázlatfüzetét, és hányavetin lapozgatni kezdte. – Múlt hónapban meghívást kaptunk Claremontba, egy jelmezbálba. Lenchennel rettentő izgatottak lettünk, egészen addig, míg ki nem derült, hogy gyerekek számára rendezik, és Arthurt is magunkkal kell vinnünk. Végül kihoztuk belőle, amit lehetett. Én egy Louis Quinze korának francia stílusában varrt ruhát viseltem. Fehér selyem a rózsaszín és fehér szatén alsószoknyák fölött. Naturellement, én magam terveztem.

– Ez csak természetes – helyeselt Margaret. – Mint ahogy az is, hogy te voltál a bál szépe.

– Nos, valóban igazán csodálatosan festettem. A hajamat bepúdereztem, és a ruhára szegélyként a királynő egyik régi ruhájáról való csipke került, ami nagy hibának bizonyult végül, mert amikor meglátta, mély mélabúba süppedt. „Ó, bárcsak az én drága Albertem is itt lehetne most” – imitálta Louise az anyja hangszínét, és a kezét tördelte közben.

– Hagyd abba! Nagyon nem szép megnevettetned ezzel, amikor a királynő gyásza nagyon is valós.

– És igencsak maradandó – tette hozzá Louise keserűen.
– Az apámat elborzasztaná, ha látná, hogy ennyire nyilvánvalóan közszemlére teszi az érzéseit. Te is tudod, hogy papa mindig milyen merev és hivatalos volt.

Margaret megborzongott.

– Ijesztő ember volt. Úgy tudott keresztülnézni rajtam, mintha egyszerűen annyira méltatlannak találna a figyelmére, hogy akár láthatatlan is lehetnék.

– Jobb volt láthatatlannak lenni, mint felszítani a haragját azzal, hogy nem megfelelően viselkedik az ember.

– Amit veled szinte sohasem történt meg, Lou, mert ha el is követtél valami haszontalanságot, akkor is sikerült a felelősséget másra hárítanod. Ne is tagadd – te is tudod, hogy így van.

Louise vállat vont.

– Ahogy mindig mondom, az a trükk, hogy felteszed a pléhpofát, és nem szólalsz meg.

Margaret odaadta a torta utolsó morzsáit Laddie-nek.

– Apám szerint az arcom a hamiskártyások öröme, annyira átlátszó vagyok.

– Igaza is van, M. Én is mindig tudom, mikor találod unalmasnak a beszélgetésünket.

– Te sohasem untatsz!

– Nem, valóban, hiszen vég nélkül lenyűgözlek és csüggsz
a szavaimon, ám sajnálatos módon nem mindenki ilyen szórakoztató. Gyakran unatkozom, de sohasem mutatom ki. Ezért is talál a királynő oly sokszor annyira kellemes társaságnak.

– De hogy csinálod? Mármint azt, hogy nem hagyod, hogy
a valós gondolataid kiüljenek az arcodra.

– Édes istenem, miféle kérdés ez? Nem tudom – ez egyszerűen olyasmi, amit az ember így szokott csinálni.

– Nem olyasmi, amit én így szoktam csinálni.

– Ebben az esetben jobb, ha mihamarabb megtanulod, mert másképp bajba kerülsz. Inkább előbb, mint utóbb. Gondolom, nem szeretnéd, hogy az a hír járja rólad, hogy szeszélyes vagy.

– Pedig ennél jobb szóval le sem írhatnánk téged.

– Ó, de ezt a világon senki sem tudja rajtad kívül, drága M.

– Tudom, mindez kissé hálátlanul hangzik, de szó sincs róla, hogy az volnék. Tökéletesen tudatában vagyok, milyen szerencsésnek mondhatom magamat. A legtöbb fiatal nő a szemfogát odaadná azért a lehetőségért, ami az én ölembe hullott, vele
a teljes, gyönyörű új ruhatárat, meg azt, hogy a napom minden percében programok várnak.

– Istenem, úgy hallom, a hercegnő elég hangosan megkongatta a kötelességtudat gongját.

– És a nővérem, Victoria kíséri cintányérral. Az a gond, Lou, hogy nem azért vagyok itt Londonban, hogy jól érezzem magamat. Hanem azért, hogy eleget tegyek a kötelességemnek, és jó házasságot kössek.

– De hiszen mindkettőnknek ez a feladata, amit jobb előbb, mint utóbb teljesítenünk. Ez az ára, hogy jó családba születtünk, de csak lányok vagyunk.

– Na, igen, de én akkor volnék boldog, ha inkább utóbb, mint előbb kellene férjhez mennem.

– Nos, ez igen valószínűtlen, tekintve, hogy üstökösként robbantál be a társaságba.

– A jó ég tudja pedig, vajon miért? Mama is ugyanolyan elképedten figyeli a sikeremet, mint én magam. Talán azért történt így, mert még a szezon elején járunk, és nincs nagy verseny.

– Vagy talán azért, mert te vagy Buccleuch hercegének lánghajú leánya…

– Második lánya.

Louise elutasítóan legyintett.

– Én a királynő negyedik lánya vagyok, de a világ szemében csak az számít, hogy királyi hercegnő vagyok. Ami természetesen azt jelenti, hogy abban az esetben, ha engem is rendesen bevezettek volna a társaságba, a sajtó figyelmének egy részét magamra vonnám rólad, mert egy királyi hercegnő üti az egyszerű herceg lányát.

– De hiszen már debütáltál, vagy rosszul gondolom? Hiszen ott voltál múlt héten a bálon a Marlborough-házban.

– Olvastad a Times beszámolóját? Biztosíthatlak, hogy minden ízében olyan unalmas volt, amilyennek hangzott. Bertie és Alix második házassági évfordulójának tiszteletére adták. Alix ismét viselős, bár ránézésre nem lehet megmondani, annyira szorosan fűzi magát.

Margaret arca megrándult.

– Az embernek muszáj eltűnődnie azon, hogy nem lenne-e jobb, ha valaki nem préselné össze a meg sem született kisbabáját annak érdekében, hogy divatosnak látsszék.

– Egy speciális fűzőt visel, amiben elfér a gyerek – mesélte Louise, összeesküvő suttogássá halkított hangon. – Az otthonában történt, hogy megosztotta velem az örömteli hírt, en déshabillé, és ott nyilvánvaló volt másállapota. Megmutatta a ruhát, amit az évfordulós bálra varratott, és amikor megkérdeztem, hogy a csudába fér bele, megmutatta a szerkezetet, ahogy ő nevezi. – Louise arca kipirult. – Inkább valamiféle kínzóeszköznek tűnt, nem fűzőnek.

– De akkor miért hordja? A szülés természetes dolog.

Louise látványosan összerázkódik.

– Előkelő társaságban nem használhatsz ilyen szavakat. A lovak szülnek, a farmon tartott állatok, meg a kutyák. A köznép szaporodik. De a hölgyek – istenem, segíts, dehogy. Hát ennyire nem tudsz semmit?

– Londonba érkezésem óta már rádöbbentem, hogy a tudatlanságom szinte határtalan – vallotta be Margaret. – És hogyan lehet ezt finomabban leírni?

– Egy hölgy utalhat rá, hogy különleges állapotban van, vagy hogy egy eseményre vár – de csupán a barátnőinek vallhatja be.
A nyilvánosság előtt egyszerűen úgy kell tennie, mintha az
a gyerek nem is létezne.

– Nos, szerintem ez nagyon abszurd, tekintve, hogy egy férjezett hölgy milyen sokszor hord gyereket.

– Ebben egyetértünk. – Louise felhagyott az eddigi affektált hanggal. – Ott van rögtön Vicky nővérem. Neki már négy van, és csupán hat év alatt. Belegondolni is szédítő! Hamarosan a te Victoria nővéred lesz soron, most, hogy már házas. De én mindezért a királynőt vádolom, mert ő szinte divatot csinált azzal, hogy mi kilencen vagyunk.

Louise sétálni kezdett körbe a hálószobájában, kézbe véve, majd ide-oda letéve egy-egy szobrocskát, könyvet vagy rajzeszközt, amelyek a legtöbb felületet elborították.

– Most pedig modellt állít mindenki elé, hogyan kell vigasztalhatatlanul gyászolni, és megfulladni tőle. Teljesen elszánta magát rá, hogy senki más se lelhessen az életben egy cseppnyi örömöt
a környezetében, ha már ő képtelen rá.

– Nekem nem tűnt fel, hogy ennyire gyászos a helyzet.

Louise újra hátradőlt.

– Irigylem a szabadságodat.

– Az egyetlen szabadságom az, hogy minden egyes nap csalódást okozok az anyámnak, most, hogy egy tető alatt élünk – tiltakozott Margaret. – Ha nem a hajammal van baj, akkor a szeplőimmel vagy az alakommal. Vagy azzal, hogyan lépek be egy szobába… szerinte úgy tépem fel az ajtót, mint egy londoni rendőr. Vagy az, hogy úgy tűnik, képtelen vagyok rá, hogy ne veszítsem el a legyezőmet, arról nem is beszélve, hogy megfelelően használjam. Tudtad, Louise, hogy az emberek kommunikációra is használják a legyezőt?

– Hát persze.

– Nos, én nem.

– Lenchennel kitaláltunk egy titkos nyelvet, amihez az evőeszközöket vesszük igénybe – közölte Louise csintalan mosollyal.
– Azok alatt a végeérhetetlen vacsorák alatt használjuk, amelyeket muszáj elviselnünk a királynő és a kísérete társaságában. Azt jelenti, hogy megtehetjük, hogy egyszerre folytatunk udvarias, és nagyon unalmas beszélgetést a mellettünk ülő, fárasztó udvaronccal, miközben egy egészen más szellemű társalgás folyik kettőnk között, egyszerűen azzal, hogy átteszünk az asztalon egy kanalat vagy villát máshová.

– Ne már! Mutasd!

– Természetesen nem, mert ha te próbálnád meg ezt a nyelvet használni, azonnal elárulna az arcod, és ezzel máris vége szakadna minden szórakozásnak. Inkább tanítok valami hasznosabbat. Tudom… hogy leckét kell adnom neked a meghajlás etikettjéből.

– Egészen kiskoromban megtanítottak meghajolni, mielőtt először megjelentem volna az anyád előtt. Te hároméves lehettél, mert én négy voltam, és ekkor jártam életemben először Londonban, a Nagy kiállítás megnyitóján.

– Mi pedig kebelbarátnők lettünk az első pillanattól. Albert herceg sosem helyeselte, erről tudtál? Az volt a véleménye, hogy rossz hatással vagy rám.

– Ha! Pedig ha tudta volna, hogy épp fordítva van!

– Szerintem te is rá fogsz ébredni, milyen áldásos a jelenlétem, és milyen hasznos tudásforrás vagyok számodra, ha a való világ dolgairól van szó – felelte tárgyilagosan Louise.

– Nos, ezzel nem tudok vitatkozni. Vezetőmként fogok rád tekinteni, miközben felékesítenek, és úgy mutogatnak, mint egy remek versenylovat az árverésen.

– Hölgyeim és uraim, vegyék szemügyre Lady Margaret Elizabeth Louise Montagu Douglas Scottot – utánozta Louise a kikiáltót. – Buccleuch hercegének és hercegnőjének második leánya, egyúttal hatodik gyermekük. Milyen árat ajánlanának önök ezért a fiatal hölgyért, akit igen magas hozománnyal tudunk adni, ráadásul kiváló felmenőkkel büszkélkedhet?

– Ne feledd el hozzátenni, hogy bónuszként olyan anyát tud felmutatni, aki már bizonyított termékeny tenyészkancaként.

– Margaret! – Louise szája megremegett. – Gondolni sem mernék rá, hogy a hercegnő valaha ilyen közönségesen fejezné ki magát.

– Nos, ez igaz, de esküszöm rá neked, hogy valóban készült egy ilyen lista a jó tulajdonságaimról. Fogadni merek rá, hogy igen kurta kis lista, sejtheted, de abban is biztos vagyok, hogy van ennek egy párja is, amelyen azok a tulajdonságok sorakoznak, amelyekkel a leendő férjemnek kell rendelkeznie. Vérvonal, társadalmi állás, vagyon, kapcsolatrendszer, jövedelem, politikai állásfoglalás. – Margaret az orrát fintorgatta. – Az összes fontos dolgot. Az nem számítana neki, ha a jövendőbelim egy kilencvenéves aggastyán volna.

– Ó, nem, egy kilencvenéves férfi már messze túl öreg ahhoz, hogy gyerekei legyenek. Én azt mondanám, szerintem hatvan évnél szabják meg a határt. Vagy hetven, végszükség esetén.

– Hagyd abba! Nincs, ami a világon rávehetne, hogy megcsókoljak egy hetvenéves embert.

– Sokkal többet kellene tenned, mint megcsókolni.

– Jaj! – Margaret befogta a fülét.

– Te hoztad fel a témát, és az embernek muszáj szembenéznie a tényekkel. Mint a Montagu Douglas Scott család sarjától, egyenesen elvárják tőled.

– De mintha azzal senki sem törődne, hogy a név mögött egy valódi személy rejtőzik.

– Hát nem, de egyáltalán mikor gondoltak úgy bármelyikünkre? Végtére is nem arról van szó, hogy meglep minket, hogy férjhez kell mennünk, nem igaz? És ennél sokkal rosszabb sorsok is léteznek, te is tudod. Ha nem megyünk férjhez, örök vénlányságra ítéljük magunkat, ahogy Mama szokott fogalmazni, és én el vagyok szánva rá, hogy nem hagyom, hogy ez történjen velem.

– Jaj, nem, az tényleg rémes pazarlás volna, tekintve, milyen fantasztikus művészi tehetséged van. – Margaret arca elkomorodott. – Az ellenben a szomorú igazság, hogy én semmi effélével nem büszkélkedhetek.

– Akkor attól tartok, nincs más választásod, mint megadni magad a rád nehezedő nyomásnak, és végigmenni a számodra kijelölt ösvényen.

–Nem hittem volna, hogy ilyen részvétlenül nyilatkozol erről.

– Csak reálisan gondolkozom.

– Felteszem, igazad van. Hagyjuk is ezt az elszomorító témát.

– Jól van, hagyjuk. Áprilisban hivatalosan is bevezetnek a társaságba, nem igaz? És szerintem én is ott leszek majd a királynő társaságában, mint általában. Rádkacsinthatok, miközben meghajolsz?

– Kérlek, ne tedd! Egészen biztos elkezdenék kuncogni, aztán valószínűleg rálépnék a ruhám uszályára – tiltakozott Margaret, egyszerre mulatva és elszörnyedve.

– Most már úgy fogom érezni, muszáj kacsintanom, csak hogy kiderítsem, figyeltél-e abból bármire, ami itt elhangzott ma. Kit fogadott fel a hercegnő, hogy levegye a vizitkártya-fotográfiádat? Ha még nem döntött, hadd ajánljam Mr. Jabez Hughest. Tessék, nézd csak meg ezt a felvételt, amit Sybil barátnőmről készített, hát nem szép?

Margaret tanulmányozta egy ideig a kis méretű kártyát, amelyen egy komoly arcú fiatal nő támaszkodott egy oszlopra.

– Miért mindig profilba állítják őket?

– Mindenkinek van egy szebb oldala, és az emberek arca mindig jellegzetesebb profilból. – Louise felemelte a vázlatfüzetét meg egy rajzszenet. – Nézd csak, megmutatom. Ülj le oda Laddie-vel, és lerajzollak titeket. Ami azt illeti, bele kellene foglalnom az ideális férjet is a kompozícióba. Szerinted milyen? Írd le nekem.

– Hát, itt a bökkenő – felelte borúsan Margaret. – Abszolút nincs róla elképzelésem. Engem ismerve valaki olyan, akit a szüleim erősen elleneznek!

Illustrated London News,
1865. április 1., szombat

JELES ELSŐBÁLOZÓ BEMUTATKOZÁSA
A KIRÁLYNŐ ELŐTT

Csütörtökön a királynő Windsorból a Buckingham-palotába érkezik, hogy negyedik alkalommal elnököljön a londoni szezon nyitóbálján, ahol számos elsőbálozó fiatal hölgy is bemutatkozik majd előtte. Ő királyi fenségét Helena és Lousie hercegnők kísérik, és a hölgyeket hathatósan támogatja majd a walesi herceg ő királyi fensége.

E fogadáson mutatkozik be hivatalosan az idei év egyik legjelesebb elsőbálozója is. A korábbi koronapecsétőr, jelenleg Skócia Arany Botja, azaz Buccleuch és Queensbury hercegének második leányáról, a Tiziano ecsetjére kívánkozó hajkoronával büszkélkedő Lady Margaret Montagu Douglas Scottról van szó. Lady Margaretet, akinek megjelenésével „egy kortynyi friss skót levegő” érkezett fővárosunkba, édesanyja, Buccleuch hercegnője, Bath második őrgrófjának leánya kíséri, aki korábban a királynő ruhatárának kurátora megtisztelő cím birtokosa volt.

Az olvasóknak azt javasoljuk, ha lehetőségük van rá, kerüljék a Buckingham-palota környékét csütörtökön, mert előreláthatóan komoly torlódást okoznak majd az odaérkezők. E rendkívül formális és kivételes alkalom igen szigorú öltözködési szabályokat ró
a vendégekre. Azok, akik szeretnének gyönyörködni
a hölgyek toalettjében, amellett, hogy részletes leírást olvashatnak majd a témáról, számos pompás illusztrációt is találhatnak majd lapunk jövő vasárnapi hasábjain.

HARMADIK FEJEZET

Montagu House, London, 1865. április 6., csütörtök

M

ARGARET HIVATALOS UDVARI bemutatásának napja hajnalban kezdődött. Molly kegyetlenül korai órán felébresztette, bejelentve a rá váró, sok órányi cicomázást, csinosítgatást. A fürdővel kezdődött: ez olyan napi szertartás volt, amely a Montagu House-ban, ahol folyó víz volt, lényegesen egyszerűbb feladatot jelentett. Ezt a luxust, hogy hátradőlhet a testét beborító, rózsaillatú vízben, Margaret általában élvezte: lehunyt szemmel elképzelte, hogy odahaza van Dalkeithben, ám ezen a napon nem maradhatott egyedül.

Celeste, Mama félelmetes francia szobalánya volt a felügyelő, és ragaszkodott hozzá, hogy Molly keményen nekiálljon horzsakővel dörzsölni Margaret lábát, miközben Celeste különféle olajokat fésült a hajába. Miután kilépett a fürdővízből, kivörösödve, mint egy főtt rák, további lágyítószereket dörzsöltek a bőrébe, míg úgy nem fénylett, mint egy angolnáé. Az orrát csavarták a különféle illatok, de ahogy várható volt, minden tiltakozása, miszerint mindebből semmire sincs szükség, hiszen az egész testét báli ruha fogja takarni, süket fülekre talált.

Agyonsuvikszolt bőréhez tapadó pamutlepedőbe csavarták, majd az öltözőasztal elé ültették, amelynek hármas tükrében túlontúl mély betekintést nyert Celeste mesterkedéseibe. Az arcára első rétegként az a hideg krém került, amihez Mama ragaszkodott minden nap, azóta, hogy Londonba érkeztek, azt remélve, habár hiábavaló ábránd volt, hogy fakítja a szeplőit. Bár rózsavízzel illatosították, Margaret minden alkalommal, amikor bekenték vele az arcát, meg volt győződve róla, hogy cetvelő szagát érzi benne, egy olyan anyagét, amelyet a szerencsétlen bálnák agyából nyernek ki. A makacs szeplőkkel semmi sem történt, ami azzal a következménnyel járt, hogy Celeste gyöngypúdert hintett az arcára, amit megismételt, miután Margaretre rátört a heves tüsszögőroham. Utána már nem is tudta követni, pontosan miféle trükkös előkészületek történtek a Celeste mahagóni varázsdobozából előkerülő titokzatos eszközök segítségével. A szemöldökéből szálakat tépdestek ki, a maradékot beszínezték. A szempilláját és az orcáit átszínezték. Valami szert cseppentettek a szemébe, amitől állítólag ragyogni fog, az ajkára pedig méhviaszból készült kence került.

A haja megszelídítése olyan hosszú ideig tartott, hogy a végére teljesen elmacskásodott a válla meg a nyaka, és fájdalmat okozott, hogy nyugton, egyhelyben tudjon maradni, miközben a fejbőrét hajtűkkel szurkálták. Ezt követte az a mozzanat, hogy rákötötték a fűzője acéllal merevített ketrecét: ezt a fájdalmas és elkeserítő folyamatot Mama felügyelte, rémisztő fegyverét, a mérőszalagot forgatva. Ezek után egy újabb ketrec következett, hogy krinolint formáljon a szoknyájából; majd Celeste és Molly közös erőfeszítéssel mindennek tetejére felügyeskedték a csipkéből, selyemből szaténból varrott csodát, az előírásosan rövid, puffos ujjal és a mélyre szabott nyakvonallal készült báli ruhát. A vállára végül hosszú csipkeuszályt erősítettek, a tarkójára pedig, fésűk, tűk fájdalmas arzenálja segítségével, egy csipkefátylat, aminek tetejébe két fehér madártoll került, amilyet e napon valamennyi, a királynőnek bemutatott, férjezetlen hölgynek viselnie kellett. Hosszú, fehér kesztyűjét szorosan megkötötték, ami azt is jelentette, állapította meg Margaret szomorúan, hogy lehetetlenség lesz bármit ennie, míg haza nem ér, mert rettegne, hogy foltot ejt rajta. Az egyik csuklójára fehér strucctollat rögzítettek, ráadták egyszerű fehér gyöngysorát és a hozzá illő karkötőt. Aztán úgy érezte, hogy egy örökkévalóságig ácsorgott, míg Mama és Celeste alaposan körbevizslatta, mindent megigazgattak rajta, tanácskoztak egy kicsit, majd javítottak valamin. Molly is csak figyelt, arcán fájdalmas mosollyal. Végül Mama diadalittasan átadta az ajándékait, először egy csipkés zsebkendőt, aztán egy óriási virágcsokrot.

Margaret alig ismerte fel saját magát a tükörből rá visszanéző, gondosan felöltöztetett fiatal hölgyben, aki kétségtelenül megkülönböztethetetlen lesz a ma bemutatott többi elsőbálozótól. Valamiképpen még a haja is színtelenre fakult. Rátört a pánik, a szíve száguldott, és alig kapott levegőt. Ennek az egész abszurd, régimódi ceremóniának az a célja, hogy őt egy olyan elit társaság tagjává avassa, amelyhez ő maga nem kíván tartozni. A bemutatkozás után hivatalosan, elkerülhetetlenül kikerül a házassági vásártérre, és aukcióra bocsáthatják. Ez az ünnepség valójában nem az élete kezdetét jelenti, választható fiatal hölgyként, hanem a szabadsága végét.

– Mama…

– Kiváló. Egészen odaillőnek látszol – jegyezte meg a hercegnő, mit sem sejtve róla, hogy lánya éppen ezt szerette volna elkerülni. – Most pedig menjünk le a földszintre, és örökítsük meg ezt a külsőt, még mielőtt sikerül tönkretenned.

Margaret külsejét a Louise által javasolt Mr. Jabez Hughes örökítette meg. Margaretben egyre inkább nőtt valamiféle valószerűtlenség érzése, miközben a fotográfust figyelte, aki a kamerája meg a hozzá tartozó holmi körül fontoskodott a bálteremben lévő zenekari emelvényen. Azt a pontot, ahol neki kellett pózolnia, egy nagy, krétával rajzolt kereszt jelölte, és a férfi megszállott buzgósággal méricskélte ki a távolságot e között meg a fényképészfelszerelése között, aztán jó néhányszor végzett további, kisebb igazításokat. A háttér több lepelből állt, amelyek nem túl ízléses sötétzöld függönynek látszottak, és a kötelező kartonpapír oszlopból, amelynek az volt a funkciója, hogy megtámaszthassa rajta a feltételezetten igen törékeny női testet.

Ha! Megnézne egy férfit, aki egész nap magán cipel egy tonnányi összsúlyú krinolint és alsószoknyát, miközben úgy bele van préselve egy fűzőbe, hogy levegőt is alig kap, arról nem is beszélve, hogy enni sem. Képtelen megpihentetni a lábát rendesen, attól való félelmében, hogy finom bokája netán kivillan, kénytelen inkább siklani, mint lépkedni, ám elég neki egy ingatag kis papírtámaszték, hogy rádőlhessen. Egy órányi is elég lenne ebből, nemhogy egy teljes napnyi, ahhoz, hogy bármelyik férfi alaposan átgondolja, kiket nevez a gyengébbik nembe tartozónak!

Margaret határozottan úgy érezte, hogy alig kevéssel tartott rövidebb ideig elkészíttetnie a fotóját, mintha portrét festettek volna róla. Elmúlt tíz óra, mire őt és Mamát besegítették a kocsiba, hogy megtegyék a Buckingham-palotáig tartó rövid utat. Nevetségesen korai időpontnak tűnt ez egy olyan fogadás előtt, amely három előtt nem kezdődik el, különösen úgy, hogy fél kettő előtt még belépni sem engedik majd őket; de bebizonyosodott, hogy Mamának ebben is, mint a nap minden más vonatkozásában, igaza volt. Máris annyira nagy számban gyülekeztek az aznap esedékes elsőbálozók tömegét szállító hintók, amelyekben ott ültek a válogatott nőnemű rokonok is, akik együtt érkeztek az ifjú hölgyekkel, hogy bemutassák őket az udvar előtt, hogy máris majdnem teljesen leállt a közlekedés a Mallon. A káoszt még tovább növelte, hogy a fő áradat két oldalán, elképesztően változatos járművekben, amelyek között volt kétkerekű kocsiktól lovas hintókig minden, bámészkodók sokasága sorakozott fel, elfoglalva minden talpalatnyi helyet. Úgy lesték az elsőbálozókat, mintha az állatkert ketreceiben tartott vadakat figyelnék. A legmerészebb gyalogosok a kocsik ablakának nyomott orral nézték meg maguknak alaposabban a bennük utazókat.

Ám Margaret megkönnyebbülése, miután végre megérkeztek a Buckingham-palotába, kérészéletűnek bizonyult. Gyötrelmes volt végighaladni a felforrósodott, fullasztó levegőjű helyiségeken a fogadóteremig. Néma várakozásteljesség telepedett rájuk, a feszültséget vágni lehetett, miközben az anyák a ruhákon-tollakon-uszályokon-fátylakon matattak, a lányaik meg mereven, kivörösödve álltak, de még a legyezőjüket sem merték felemelni attól való félelmükben, hogy tönkreteszik a frizurájukat vagy kiesik a kezükből a máris fonnyadozásnak indult virágcsokor. Amikor Margaret gyomra egyszer csak hangosan megkordult, a hang szabályos mennydörgésként hatott, és számos elszörnyedt pillantást vonzott a környezetéből, aminek láttán Margaretre majdnem rátört a lázadozó kuncogás.

– Margaret! – sziszegte az anyja. – Hát nincs semmi önuralmad?

– Éppenséggel amiatt történhetett meg, hogy ekkorát korgott a gyomrom, mert önuralmat gyakoroltam. Egész nap alig ettem valamit.

– Nagyon jó cél érdekében. Itt semmiféle alkalmatos létesítményt nem találni – jegyezte meg nyomatékosan az anyja.

Az elsőbálozóktól tehát nemcsak azt várják el, hogy a viselkedésüket szigorú ellenőrzés alatt tartsák, hanem a vízháztartásukat is szabályozniuk kellene? Margaret érezte, hogy jobb, ha nem kérdezősködik. Igazából, ahogy közelgett a bemutatásának órája, úgy érezte egyre erősebbnek a késztetést, hogy elmeneküljön. Kritikus szemmel végigtekintve a többi elsőbálozót, megbizonyosodhatott róla, hogy valóban megszólalásig hasonlóan néz ki hozzájuk. Vajon mindük ugyanígy érez, mint ő? Igyekezett győzködni magát, hogy ez egyszerűen csupán egy újabb ceremónia, amelyen túl kell esnie, de a szíve mélyén tudta, hogy ennél sokkal jelentőségteljesebb eseményről van szó.

– Mindjárt három óra – jegyezte meg Mama, helyére rángatva Margaret ruháján a csipkét. – A királyi kamarás tájékoztatott, hogy az elsők között fognak szólítani. Remélem, nem kell emlékeztetnem téged rá, hogy makulátlan teljesítményt kell nyújtanod.

Akár egy mutatványos kutyának, amelynek égő karikákon kell átugrálnia, futott át Margaret fején. Azzal a különbséggel, hogy ő a karikákat már eleve magán viseli.

– Ennyi erőfeszítés pusztán azért, hogy bókoljak a királynő előtt, amit pedig már számtalanszor megtettem korábban is.

– Te is pontosan tudod, hogy ez sokkal fontosabb azoknál az alkalmaknál.

– Mielőtt belépnék oda ebben a nevetséges ruhában, nem állok készen az életre. Ám miután elverekedtem magamat a fogadóteremig, és őfelsége megcsókolt, máris igen – tett Margaret hiábavaló kísérletet rá, hogy szarkazmusba olvassza idegessége egy részét. – Vajon a királynő rendelkezik valamilyen varázserővel, amiről eddig még nem volt tudomásom?

– Ne légy abszurd. Ez egy fontos rítus, amely azt ünnepli, hogy gondtalan kislányból komoly, figyelemre méltó ifjú hölggyé avanzsálsz. Az a vizitkártya, amelyen ott lesz a ma reggel rólad készült fotográfia, lényegében az útleveled a társaságba. Azt hittem, ezt megértetted.

– Megértettem, nagyon is. Rettenetes, hogy mennyire. – Ha valamiféle balfogást követ el, azzal vajon érvényteleníti az egész szertartást? Miközben várta, hogy a lordok egyike a királyi fenség színe elé kísérje, Margaret fejében egyfolytában dünnyögött egy lázadó hangocska, amely arra buzdította, hogy kövessen el valamit. De ez rossz fényt vetne Mamára is, és Margaret ettől eltekintve sem hitte, hogy tönkreteszi őt mint házasság révén elérhető nyereményt, ha most netán nem elég mélyen hajol meg, vagy véletlenségből rátipor az uszályára.

Izgalom borzongatta meg a várakozó tömeget, amikor a fogadóterem kétszárnyú ajtaja kinyílt. Hamarosan megkezdődik az események sora. Már túl késő, hogy bármit kieszeljen, csak azt teheti, hogy megacélozza magát, és igyekszik zökkenők nélkül átvészelni az eseményt.

Az egyik lord nekiállt sorba állítani a tömeget a kezében tartott lista alapján.

– Méltóságodnak jutott a megtiszteltetés, hogy ő királyi fensége utasításának megfelelően elsőként léphetnek leányával a fenséges asszony a színe elé. – Intett, hogy Margaret és Mama lépjenek előre.

Annak ellenére, hogy korábban már számtalanszor töltött időt a királynő jelenlétében, Margaret ezúttal határozottan érezte, hogy hideg verejtékcsöppek ütköznek ki a tarkóján. A szíve dörömbölni kezdett. Mama noszogatására leeresztette az uszályt, amit eddig óvatosan átvetett a bal karján, és egy másik szolgálattevő lord egy díszes pálca segítségével szétterítette mögötte, miközben egy újabb kamarás fennhangon bejelentette az érkezésüket.

– Ne feledd mindazt, amit elgyakoroltunk, és minden rendben lesz – suttogta Mama.

Margaret megtette az első lépést a vörös szőnyegen. A fején szorgalmasan billegtek az óriási tollak, a fátyla elszabadulni készült a hajkölteményről, a krinolin egyik oldalról a másikra ingott. Bár már számtalanszor gyakorolt egy keményített asztalterítővel a válla körül, most úgy érezte magát, mint egy rendkívül idomtalan hajó a fenyegető vihar szorításában.

Mama nem figyelmeztette előre, hogy a fogadóterem ennyire zsúfolt lesz. Udvaroncok egész tengere gyűlt össze, közülük a legmagasabb rangú a királyi főkamarás, teljes paróka- és ruhadíszben. A selyem térdnadrágot viselő lordok mellett, számos további szolgálattevő uraság vette körül a koronázási ékszerekkel dúsan felszerelkezett királyi családot, mellükön átvetett szalaggal, és csillogó jelvényekkel-medálokkal. Az udvarhölgyek még több helyet foglaltak el tollaikkal és krinolinjaikban; és mindennek következtében az emelvényhez vezető átjáró veszedelmesen leszűkült.

– Még lassabban – sziszegte oda Mama a szája sarkából, amikor Margaret megkezdte az előrenyomulást.

Először sehol sem látta Louise-t, mert a barátnője oldalt állt, és a nővére jórészt eltakarta. De amikor Margaret egy lépésnyire került a pódiumtól, és Mama bemutatta, Louise megmoccant, és mókásan megmozgatta a szemöldökét.

Margaretnek az ajkába kellett harapnia, hogy elfojtsa ideges vihogását. Te magasságos ég, remélhetőleg nem fog kacsintani, ahogy ígérgette. De nem, hiszen Louise rendkívül büszke volt nyilvános megítélésére; sosem tett volna ilyen kockázatos dolgot.

Margaret óvatos mozdulattal meghajtotta a térdét, és a fejében elsorolta az utasításokat. Ereszkedjen olyan mélyre, hogy a térde szinte a földig érjen. Maradjon úgy. Számoljon háromig. Háromra hajtsa meg a fejét. Tekintete szilárdan a padlón. Ügyeljen az egyensúlyára. Szorítsa a csokrot. A térde már reszketett, az orrát pedig csavarni kezdte a tüsszentés. Érezte magán Louise bátorító tekintetét, és Mamáét is. Ez elég akaraterőt adott neki, hogy tökéletesen megőrizze az önuralmát. Vajon elég mélyre hajolt?
És elég közel áll a királynőhöz? Eléri így az apró termetű fenség az arcát? Istenem, vajon milyen hosszan kell még ebben a pózban maradnia?

Végül a királynő előrehajolt, és egy csókot lehelt az arcára, ami ritka kiváltságnak számított, csak az igazi elit tagjai érdemelhették ki. Aztán végre engedélyt kapott, hogy felemelkedjen, amit meg is tett, Mama korábbi utasításai szerint, úgy, mintha egy kötelet erősítettek volna a fejéhez, hogy azzal húzzák fel.

A ceremónia utolsó lépéseként tiszteletét kellett tennie a királyi család minden tagja előtt. Bertie jelen volt, ám Alix nem, feltehetően kimentette magát az állapotára hivatkozva. Margaret mélyen meghajolt a walesi herceg előtt, aztán tovalépkedett. Helena hercegnő következett, aki sokban különbözött attól a Lenchentől, akit Margaret ismert; merevnek és fenségesnek hatott szertartásos öltözetében. Végül megérkezett Louise elé, és önkéntelenül elmosolyodott bókolás közben. A figyelmét nem kerülhette el barátnője eleganciája és szépsége. Louise futó, de barátságos mosolyt vetett rá, amikor felemelkedett, mire Margaretben forrni kezdett a büszkeség, mert átment a vizsgán. Senkinek sem voltak magasabb elvárásai Lounál. Még Mamának sem.

– Remekül sikerült.

Louise másik figyelemre méltó képessége volt, hogy zárt szájjal tudott beszélni. Margaret nem mert reagálni a szavaira, mert már arra koncentrált, hogy baj nélkül elinduljon, és hátrálva kijusson a teremből, folyamatosan a királynőre függesztett tekintettel.

Egy újabb lord szakszerűen összehajtogatta az uszályát, és Margaret bal karjára vetette, azzal véget ért a megpróbáltatások sorozata. Amint kiléptek a fogadóteremből, Margaret a sikerélménytől ragyogva nézett fel az anyjára:

– Megcsináltam.

– Remekül sikerült – visszhangozta Mama önkéntelenül is Louise szavait. – Gratulálok, most már hivatalosan is a társaság tagja vagy.

Margaret szíve elszorult. A társaság tagja. Piaci áru. Határozott irányban a jól kitaposott úton, a számára rendelt egyetlen cél:
a házasság felé.

NEGYEDIK FEJEZET

1865. június, Montagu House, London

A

LONDONI VÁROSI HÁZBAN a szalon volt Margaret egyik kedvenc helyisége. A párkányzat, a falak és minden asztalosmunka fehérre volt festve, így a látványa, együtt a kertre nyíló kilátással, békét árasztott. Ám ma, miközben az ajtó előtt téblábolt, nem sok nyugalmat érzett. Hívatták, és fogalma sem volt, miért. A bátorságát összeszedve kinyitotta az ajtót, és nagy bánatára azzal kellett szembesülnie, hogy mindkét szülője
jelen van.

– Ülj le, leányom – mutatott Mama az egyik székre kettejük között.

Margaret engedelmeskedett, és megpróbált mosolyogni.

– Ez elég baljósan hat.

– Nem, nem, jó hírünk van, amit meg akarunk osztani veled. Anyáddal megtaláltuk az ideális férjet számodra.

Papa bátorítóan rámosolygott, de Margaret kivételesen nem találta a szavakat. Férjet találtak neki? Eltűnődött rajta, hogy vajon pontosan hol találhatták. A padláson rejtőzködött? Vagy az utcákat rótta, kétségbeesetten kutatva egy vörös hajú menyasszony után?

–Nos? – nézett rá Papa várakozásteljesen. – Nem akarsz mondani valamit?

– Nem gondoltam, hogy ilyen hamar meg fog történni.

– Hogy teljesen őszinték legyünk – felelte Mama –, mi sem, de a „Tiziano ecsetjére kívánkozó hajú, friss skót fuvallat”, ahogy
a sajtó fogalmaz, meghazudtolt minden jóslatot.

Margaret erős vágyódással gondolt rá, bárcsak ne így történt volna. Döbbenten, némán bámult a szüleire.

– Nem akarod tudni, ki a szerencsés úriember? – kérdezte Mama.

Nem. Nem akarta tudni, mert az valóságossá tenné. De Mama és Papa elégedettnek tűntek magukkal, és eddig sem volt titok, mi Londonba jövetelük célja. Margaret mosolyt erőltetett az arcára.

– Ki az?

– Ugyan, leányom – mosolygott rá Mama bátorítóan –, csak képes vagy kitalálni?

Kitalálni? Micsoda bizarr társasjáték ez? Margaret émelygett. A számos szóba jöhető férfi közül, akiknek bemutatták, egyetlenegyről sem tudta elképzelni, hogy férjnek akarná, és egy sem volt köztük, aki jelezte volna, hogy őt feleségül szeretné kapni.

– Nem, szabad a gazda – felelte.

– Jaj, az ég szerelmére! Lord Rufus Ponsonbyről van szó.

Margaret álla leesett. Bizonyára rosszul hallotta. Lord Rufus Ponsonby volt az a nagyképű férfi, aki időnként halkan, bosszantóan köhécselt, és a mosolya a forrásban lévő vizet is megfagyasztaná.

– Ponsonby, Killin grófja – magyarázta Papa. – Grófné leszel, a Loch Tay partján álló kastély úrnője. Természetesen kissé leromlott állapotban van, a te hozományodra lesz szükség hozzá, hogy felújítsák, és a Killin név nem cseng annyira jól, mint a sajátunk, de tiszteletre méltó. És ami az üzlet másik felét, az ő részét illeti – ezt a dolgok legszerencsésebb együttállásának nevezném. Mi sok birkát tenyésztünk a birtokainkon. Neki pedig gyapjúfeldolgozó üzemei vannak. Nem is egy szempontból az égben köttetett házasság. Nos, mit szólsz – zárta le igen ritka mosolyai egyikével –, hát nem nagyszerűen jártunk el anyáddal a nevedben?

Margaret, tudva, hogy az érzései valószínűleg könnyedén leolvashatók az arcáról, kitérően válaszolt.

– Fogalmam sem volt róla, hogy érdeklődik.

– Hogyan is lehetett volna? Hiszen tökéletes úriember; nem is álmodna róla, hogy veled ossza meg, mik a szándékai, mielőtt velem egyeztette volna őket. És boldog vagyok, hogy megtette. Magunk között, ő is ott volt a listánk első öt helyezettje között.

– Tényleg volt listájuk, apám?

– A megfelelő férj kiválasztása messze a legfontosabb döntés, amit nekünk, szülőként, meg kell tennünk érted, és mi a kellő elhivatottsággal láttunk neki a feladatnak.

Margaret megpróbálta maga elé képzelni a szüleit, összezárva Papa dolgozószobájában, amint átrágják magukat a versenyzők, befutók listáján, de mindez nem volt vicces. Azt, hogy az ő és a leendő kérője érdeklődési körében van-e bármi közös pont, urambocsá’ vonzónak találják-e egymást, vagy legalább szimpatikusnak, senki sem vette figyelembe.

– Mit akar jelenteni ez a fájdalmas arckifejezés? Gyerünk, ki vele!

Papa hangja már lényegesen kevésbé csengett engedékenyen. Margaret összeszedte a bátorságát:

– Sajnálom, de attól tartok, nem kedvelem Lord Rufust.

– Nem kedveled őt? – Papa arca máris megmerevedett, kifejezése fenyegetővé vált. – Holott bőséggel van mit kedvelni a személyében, nem igaz, Charlotte?

Mama végszóra áradozni kezdett Lord Rufus erényeiről és mindazon jó tulajdonságairól, amelyek remek férjjé teszik majd.

Margaret nem tudott vitatkozni ezekkel.

– Amiatt, ahogyan a torkát köszörüli – bukott ki belőle, amint anyja befejezte a dicshimnuszt. – Közvetlenül azelőtt, hogy megszólalna, mindig nagyon bosszantó…

– Margaret! Ugye, tisztában vagy vele, hogy ez a legfelületesebb…

– Nem kedvelem őt, Mama, és biztosra veszem, hogy ő sem kedvel engem. Vagy ha mégis, hát kiválóan sikerül lepleznie előttem a tényt. Lord Rufus annyira… annyira rideg.

– Arra célzol, hogy nincs minden érzelme az arcára írva, mint neked? Egy cseppnyi visszafogottság még nem ártott meg senkinek.

– Neki éppenséggel egy óriási medencére való van belőle. Annyi, hogy akár bele is fulladhatok. Kérem, könyörgök, ne tegyenek…

– Tegyünk! Ugyan, nem valamiféle ostoba melodráma hősnője vagy, Margaret. Szó sincs arról, hogy én tennélek téged bármilyenné. – Papa, szemöldökét szigorúan összevonva, felállt.
– A földbirtoktörvény jogot ad rá nekem, hogy ragaszkodjak ahhoz, hogy az általam választott férfihoz menj feleségül. De nem vagyok despota, csupán olyan apa, aki a lehető legjobbat akarja a lányának, akinek pedig már meg kellett volna értenie, milyen kötelezettségei vannak a családjával szemben. – Haragos tekintetet vetett Margaretre. – Találtam számodra egy egészen kiváló férjet, akinek családi érdekei tökéletesen kiegészítik a mi családunkéit. Ezek után a legkevesebb, hogy engedelmességet és hálát várok el, nem pedig tiszteletlenséget és lázadozást.

– Papa! Nem tettem semmi ilyet.

– Hadd tiltakozzam, Margaret. Ezek mellett éretlenül és túlzott drámaisággal viszonyulsz az ügyhöz. Az, hogy ilyen ellenségesen…

– Nem, nem, Papa, álmodni sem mernék… egyáltalán nem akartam… – tört ki Margaretből, és máris elfutották a szemét a könnyek. – Tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy férjhez kell mennem, de…

– Ezt nagy örömmel hallom – vágott közbe az apja. – Ez az eljegyzés, valami furcsa okoknál fogva, amelyeket fel nem foghatok, meglepetésként ért téged. Te, a nővéreddel összehasonlítva, nagyon éretlen vagy a korodhoz képest. Ezt is számításba veszem, neked pedig cserébe bíznod kell bennem, amikor arról biztosítalak, hogy egyszer még nagy hálával gondolsz anyádra és rám, miután felfogod a számos előnyt, amivel járni fog a döntés.

– Máris látom az előnyöket, mégis…

– Ami pedig ezt az irracionális szimpátiakérdést illeti, amivel előhozakodsz, nos, ez csak egy rakás nonszensz. Alig tudsz valamit a férfiról. És meggyőződésem, hogy gyökeresen megváltozik a véleményed, ha megismered. Bízz benne, hogy anyád és jómagam jobban tudjuk. És most, ha végeztünk, a számos sürgős elintéznivalóm után kell néznem.

– Hadd beszéljek én Margarettel. Semmi szükség rá, hogy továbbra is feltartsunk – szólt Mama, miközben odakísérte a férjét a társalgó ajtajáig, ahol suttogva váltottak még pár szót.

– Mama! – kiáltotta Margaret, amint az ajtó bezárult az apja után. – Kérem…

– Egy szót se többet. Már így is épp eleget mondtál. – A hercegné csinos ajka megkeményedett, arckifejezése elutasítóvá vált.

Margaret szinte érezte, ahogy a bilincsek sorra helyükre kattannak a szíve körül.

– De nem értette meg. Nem magyaráztam el elég alaposan.

– Mit nem magyaráztál meg pontosan? Miért határoztad el, hogy valamiféle korlátolt ellenérzéseket fejlesztesz magadban egy köztiszteletben álló férfi iránt, akinek kiváló tulajdonságai vannak és komoly vagyona? Talán abban tetszelegsz magad előtt, hogy jobban meg tudod ítélni az emberek jellemét, mint a herceg?

– Nem, de…

– Vagy jobban, mint én talán? Azt hiszed, nem ismerlek eléggé, a saját lányomat, ahhoz, hogy el tudjam dönteni, milyen férfi illene melléd legjobban férjnek? Anélkül határoztál el valamit, hogy adtál volna Lord Rufusnak egy esélyt. Az a férfi megtisztelt téged azzal, hogy megkérte a kezedet, és te még csak mérlegelni sem akarod az ajánlatát. Szerinted ez igazságos?

– Nem, Mama – felelte Margaret leforrázva. – Bocsánatot kérek a kitörésemért.

– Nagyon helyesen. Felejtsük is el hamar. Bízom benne, hogy most már tökéletesen értjük egymást. Van még körülbelül két órád, hogy visszanyerd az önuralmadat, és elfogadd a tényt, hogy a jövendőbelid már úton van ide, ebben a percben is, ahogy beszélgetünk, hogy hivatalosan is nyilatkozatot tegyen. Nagyon remélem, hogy nagy igyekezettel azon leszel, hogy Lord Rufus lényegesen pozitívabb reakciót kapjon a leánykérésre, mint amilyet mi ketten láttunk tőled.

ÖTÖDIK FEJEZET

1865. július 19., Montagu House, London

A

LIG CSAPÓDOTT BE mögötte az ajtó, Margaret máris meghallotta a másik oldalról Lochiel riadt hangját, amint őt szólongatja. Könnyedén elkaphatná, ha Margaret megpróbálna elfutni előle, de mivel ő eltökélte, hogy megszabadul, ragaszkodni fog az elhatározásához. Ott vannak a bálteremben a szülei, a vendégek, és mindenekfölött a zenekari emelvényen álló férfi, aki arra vár, hogy hivatalosan is megkérje a kezét, de hadd várjanak. Lehet, hogy rettenetese árat kell fizetnie a tettéért, de ebben a pillanatban csak az az egyetlen dolog érdekelte, hogy végre szabad. Semmi áron nem hagyja, hogy Lochiel visszarángassa, és ott kelljen állnia a zenétől körbeölelve, míg biztosra nem veheti, hogy képes nyugodtan állni a helyzet elé, amelyben erős a késztetés, hogy foggal-körömmel tiltakozzon.

Korábban még sosem merészkedett ki a kertkapun a háznak ezen az oldalán. Amikor a szeme hozzászokott a sötétséghez, észrevette, hogy közvetlenül ott áll a Temze partján. Ennyire közelről rettenetesen bűzlött a víz. Hallotta, hogy a víz alig néhány méterre tőle folyik el. Pillanatnyilag elterelődött a figyelme, tett egy óvatos lépést előre, magában ámulva az áradat puszta erején, miközben vad, irracionális vágy tört rá, hogy beleugorjon. Elképzelte magát, ahogy a krinolin fenntartja, és csak sodorja magával a folyó, ő meg odainteget Lochielnek, aki tehetetlenül a parton ácsorogva figyeli Margaret hol lejjebb merülő, hol felbukkanó alakját.
A férfi testetlen hangja újra a nevét kiáltotta, visszarángatva
a lányt a valóságba.

A ruhája szó szerint világított a sötétben. El kell rejtőznie, de semmi nyilvánvaló búvóhely nem adódott. Margaret épp időben érte el az apja birtokának határát jelző falat, amikor a kapu kitárult. A férfi még mindig harsányan szólongatta, mialatt közeledett, az ég szerelmére. Margaret egy dús lombú bokor mögött összehúzta magát, amilyen kicsire csak tudta, és lehunyt szemmel imádkozni kezdett.

Lochiel kínzó közelségbe került a rejtekhelyéhez, de végül nem vette észre. Margaret elfúló lélegzettel várta, hogy a férfi kiérjen a folyópartra, mielőtt megkockáztatott volna egy óvatos kukucskálást. Alig tudta kivenni a távolból a sötét alakot, aki tétovázva próbálta eldönteni, melyik irányba induljon. Amikor végre elhatározta magát, Margaret ötvenig számolt magában, mielőtt előóvakodott volna, a szájába ment port köpködve. Felemelte a báli ruha alját, és futni kezdett az ellenkező irányba. El sem tudta képzelni, hová is fut. Nem is érdekelte. Egyedül volt, egész testét felélénkítette a szökés, minden egyes lépéssel mintha tovább lazultak volna körülötte ennek a katasztrofális londoni szezonnak a béklyói. Aztán felbátorodva még gyorsabban kezdett futni, kiélvezve a hajába kapó szelet, és a sietős, még ha nem is túl méltóságteljes előrehaladásból nyert zsigeri örömet.

Micsoda látványt nyújthatok! Margaret nevetve festette maga elé a képet, ahogy a krinolin úgy csapkod és leng mögötte a szélben, mint egy fővitorla, és szatén táncpapucsa hol megakad, hol csúszkál az iszamós sárban, a hajtűk egymás után pottyannak ki a hajából, a rendezett csigák kibomlanak, és a tincsek csak úgy úsznak utána. A Montagu House-ban beáll a káosz; de ezzel a vad, látványos tettel végre meggyőzheti a szüleit, hogy igenis halálosan komolyan beszélt. Bármi is jön ezután, nem lesz hajlandó hozzámenni Lord Rufus Ponsonbyhoz. Soha.

A talajon, amit mintha teljes egészében sár alkotott volna, nem volt könnyű teljes erőből futni a szaténpapucsban. Végül Margaretnek muszáj volt megállnia, és ziháló mellel nagyot szívott a csípős, fémes szagú levegőből. Csillagtalan ég borult fölé, ahogy Londonban mindig, mert még nyár közepén is mindent ködbe vont a milliónyi kéményből gomolygó koromfelleg. Margaret el sem tudta képzelni, meddig juthatott el, de amikor hátralesett a válla fölött, nyomát sem látta, Lochielnek.

Ám lelkesültsége azonnal alábbhagyott, miután körbekémlelt. Nincs semmi baj a hirtelen ötlettől vezérelt látványos gesztusokkal, de ugyanilyen hatásosan kifejezésre juttathatta volna az érveit, ha visszatér a kertbe, és elrejtőzik a bokrok között, ahogy eredetileg tervezte. A pokolba azzal az alakkal! Az ő hibája, hogy Margaret nekivadulva elrohant, mint egy megbokrosodott ló, és aztán ki tudja, hol kötött ki.

Vajon mi történik épp a bálteremben? Vajon Mama és Papa még mindig ott állnak az emelvényen, miközben beáll a káosz? Vagy az üldözője már vissza is tért, hogy bejelentse a szökését, arra kényszerítve őket, hogy minden vendéget hazaküldjenek? Biztosan rettentő dühösek volnának rá. Bárcsak meghallgatták volna. De nem, nem, ez nem volt igazságos. Nem próbálta elég erősen hallatni a hangját. Túlságosan igyekezett mások kedvében járni, és elejétől fogva nem hallgatott az ösztöneire. Mind azt gondolhatják róla, hogy a tettei gyerekesek, önzők, meggondolatlanok, méltatlanok. Nem voltak tudatában, Margaret milyen erős belső harcot vív attól a pillanattól, hogy a lánykérés megtörtént, így hát a menekülése tökéletesen légből kapott ötletnek tűnik a szemükben.

Az apja el fogja átkozni. Miért vagy ilyen ember, aki csupán magára képes gondolni? Hányszor vágta már ezt a vádat a lánya fejéhez? És ez még annál is inkább igazságtalannak hatott, tekintve, Margaret milyen erővel igyekezett elhallgattatni azt a lázadó kis hangot a fejében, és megtenni, amire utasították. De végül csak magadta magát annak a rebellis sugdosásnak, és nem sajnálkozhatott, hogy így tett.

Most tehát mi lesz, M. – visszamégy és vállalod a következményeket? Bizonyára ez volna az ésszerű cselekedet. Jobb feladni magát, mint az, ha az utána küldött hajtók cipelik vissza a kezénél-lábánál fogva. De tétovázás közben egyszer csak közeledő lépésekre lett figyelmes. Sietve bepasszírozta magát és a krinolint egy keskeny átjáróközbe, és az orrát ráncolta, amikor a lába beleplaccsant valamibe, amiről nagyon remélte, víztócsa, még ha nem is esett már hetek óta. Már hallotta is a beszédhangokat. Nem is egy férfi, hanem ketten? A lélegzetét is visszafojtva lehunyta a szemét, mintha ezzel láthatatlanná tehetné magát, és a fülét hegyezte. Nem is beszélgettek, hanem egy matrózdalt énekeltek.

Mikor fiúcska voltam még,

Anyám óva intett,

Messzire, Joe, messzire visznek,

Ha nem csókolok szép lányt,

A nyelvem penészes lesz,

Messzire, Joe, messzire visznek.

A férfiak hangja meglepően dallamosan csengett. Egymás vállát átkarolva elbotorkáltak Margaret búvóhelye mellett, részeg kábaságukban mit sem sejtve a jelenlétéről.

Amikor a hangjuk beleveszett a homályba, Margaret előmerészkedett. Hirtelen valaki felnevetett mögötte, és a hangra a szíve majdnem kiugrott a mellkasából. Amikor hátrakémlelt
a válla fölött, egyáltalán senkit sem látott; de a bőre így is bizsergett az érzettől, hogy valaki ott van hozzá egész közel, és figyeli.
A jókedve utolsó szikráit is kioltotta a félelem jeges légáramlata. A kikötő kellős közepén állt. Széles lépcsősor vezetett le a folyóig, amelynek vize a felső lépcsők közelében locsogott, és bevonta őket üledékkel. Sok uszály lebegett lehorgonyozva, amelyekről tudta, hogy átrakodóhajóknak hívják őket, de mind elhagyottnak látszott. A háta mögött egy sor behajtott redőnyű raktárépület. Érzékeny orrát szinte csavarta a kávébab és valamilyen fűszerek illata. Fahéj? Fenyőmag? Egy elszabadult kötelet úgy himbált a szél egy csörlőn, akár a bitófán a hurkot.

Margaret hátán hideg izzadságpatak indult lefelé. Egy kismacska oldalgott elő – Margaret mohón remélte, hogy kismacska legyen –, aztán eltűnt két épület közt a szűk, koromsötét nyílásban. A ki- és berakodáshoz használt, nagy daruk hórihorgas, árnyas körvonalai vészjóslóan hatottak, akár az emberevő óriások, akik felelősségre vonják az elővigyázatlanokat, akik belebotorkálnak a felségterületükön nyíló mély lövészárkokba.

Margaret megremegett, túl későn döbbent rá, mennyire sebezhető. Nem messze tőle a folyón át ívelt egy függőhíd. Alatta valami ide-oda imbolygó fényféleséget tudott kivenni a távolból, amely megvilágította a vízi alkotmányt, amely ide-oda hintázott a hullámokon. Hirtelen fény villant fel, fém csikorgott, és a levegőben füstszag kezdett terjengeni. Egy éjszakai vonat, rakománnyal, vagy nagy valószínűséggel, postai küldeményekkel megrakva. Ami azt jelenti, hogy ez csak a Hungerford vasúti híd lehet. És igen, az a nagy épület a Charing Cross pályaudvar lehet. Minél jobban hozzászokott a szeme a sötéthez, annál több részletet ki tudott venni. Az állomásépület szinte hívogatta, összevetve a környező homállyal. Nem is tűnt túlságosan messzinek. Onnan eltalálhat Whitehall felé, az utcai lámpák biztonságába.

Margaret összegyűjtve a bátorságát, és összefogva a krinolinja alját, sietve nekiindult, ahogy csak fáradt lábaitól telt. Egészen biztosra vette, hogy figyelő tekintet mered rá, miközben lépked. Egy éjjeli őr felemelte a lámpáját. A fénypászma felfedte a férfi csodálkozó arcát, és Margaret hallotta a kiáltását is, de nem állt meg. Továbbmenve elhaladt egy fényesen kivilágított folyóparti taverna mellett, amit zsúfolásig megtöltöttek az emberek még ezen a kései órán is. Valaki egy elhangolódott zongorán klimpírozik. Egy férfi állt az ajtóban, egy nagy söröskorsó tartalmát vedelve, és suta, részeg  mozdulattal Margaret után nyúlt. Sikerült elkapnia a ruhája számtalan rétege közül egyet.

– Kuncsaftot keresel, cicamica?

Margaret azonnal pánikba esve kitépte magát, emlékbe hagyva a férfinak egy maroknyi taftot és organzát. Kiáltás harsant, miközben teljes erőből futni kezdett, és még hallotta, hogy léptek iramodnak utána, de aztán hamarosan elhaltak. A férfi megesett nőnek nézte. Ahogy a szülei szemében valószínűleg az is. Kacskaringózva került meg egy nagy deszkarakást, miközben az orrát betöltötte a gyanta meg a faforgács illata. Megbotlott egy kőben, és beletoccsant a sárba.

A Temze homályba borult vize rémisztően közel haladt el hozzá. Margaret szíve dörömbölt, miközben négykézláb araszolt hátra, tudva, hogy csak hajszálon múlt, hogy nem zuhant a folyóba. Pedig talán jobb lett volna, ha megtörténik. Épp a történtekhez illően céltalan és nevetséges vég. Vajon egy vízbe fúlt leánygyermek kevesebb fejfájást okoz a családjának, mint az, aki botrányt okozott azzal, hogy megszökött a saját eljegyzési ünnepségéről? Majdnem biztos, hogy kevesebbet. Inkább egy tragikus baleset következményei, mint egy saját maga által előidézett végzetes fordulat. Mama és Papa maguk is úgy vélnék, hogy jobb volt megszabadulni tőle. És valószínűleg igazuk volna. Halványan maga is tudatában volt, hogy a hisztéria határán billeg, és képtelen fontolóra venni, hogy elinduljon visszafelé ugyanazon az úton, amerről jött, Margaret agyában csak egyetlen összefüggő gondolat forgott, az, hogy elérje a pályaudvar menedékét. Összeszedte magát, és továbbvánszorgott a fatelepen át, majd egy nyilvánvalóan elhagyott piactér következett, elszórt káposztafejeken bukdácsolt át, rothadó leveleken csúszkált, és közben világosan érzékelte, hogy az orrát facsaró rémes szagok egy része átázott ruháiból árad.

A főpályaudvar épülete nagyon masszívnak hatott, de Margaret nem tudott egy pontot sem felfedezni, amelyen át a folyópart felől bemehetett volna. Újabb tehervonat csikorgott el fölötte, szikrákat csapkodva, mire hátratántorodott, és sikoltását a szája elé emelt, gyanús sártól tocsogó kesztyűbe bújtatott kezével halkította, míg az óriási acélszörny tovarobogott, gőzt okádva, zakatoló dugattyúkkal. Margaret óvatosan oldalazni kezdett a fal mentén arrafelé, ahol vérmes reményei szerint az állomás főbejárata található, vele a környéken járó emberek.

Lassultak a lépései. A Montagu House-ig alig pár száz métert kellett volna megtennie visszafelé, de eltávolodva a folyópart félhomályától hirtelen nagyon is tudatosodott benne a saját megjelenése. Bár tetőtől-talpig sár és latyak borította, és biztos volt benne, hogy a haja tele van a bozótból szerzett gallyakkal-levelekkel, még így is süt fehér selyemruhájáról, a számtalan alsószoknyával, csipkével és díszszegélyekkel, hogy báli öltözet. A kesztyűje tönkrement, de kétségkívül az is esti darab. Vajon újra éjszakai pillangónak nézik, olyannak, aki szó szerint besározta magát? Lassan óvakodott előre, a tekintetét a csalafinta utcakövekre függesztve, amikor egyszer csak szilárd tömegbe ütközött.

Harsány átkozódás szelte át a levegőt.

– Figyeljen már oda! Nem lát a szemétől? – Őszes hajú nézett fel rá a földön fektéből.

– Nagyon sajnálom – motyogta Margaret. – Nem vettem észre, hogy itt fekszik. Elnézést kérek.

De amint el akart lépni a földön heverő mellett, egyszer csak egy kéz ragadta meg a szoknyáját.

– Hallja, várjon már egy percet, kisasszony!

Margaret megtorpant. Az imént még a szabadulásáért küzdött, de meglepetten figyelt fel a férfi kiejtésére.

– Maga skót.

– Hát, igen, de biztonságban van, nem ragályos. – Margaret még a felvillanó, ferde mosolyt is elkapta. – De maga sem sassenach{1}, ha a fülem nem csal.

A férfi nem állt fel. Vajon részeg? A hangja nem részegre vallott. Margaret, bár tudatában volt, hogy legjobban tenné, ha lóhalálában elindulna hazafelé, maradt, mert teljesen megmagyarázhatatlan nyugalmat érzett a férfi akcentusa hallatán.

– Nem – felelte a férfinak. – Edinburgh mellett lakom.

– Akkor meg mi a fészkes fenét keres itt?

Nagyon jó kérdés. Margaret lélegzetvétele lassulni kezdett, és a pánik is kezdett benne oszladozni.

– A családtagjaimat és rokonaimat látogatom meg itt, Londonban. – A válasz ennél távolabb nem is állhatott volna az igazságtól, de legalább hihető volt.

A férfi halkan kuncogott.

– Arra értettem, hogy itt mit csinál. Ez nem fiatal hölgyeknek való hely, főként, ha csinosak és selyemruhában vannak.

Nem is a kövön ücsörög, döbbent rá Margaret, hanem valamilyen házilag eszkábált, kerekes faalkotmányon gubbaszt. Ó, édes istenem, a két kopott nadrágszár össze van tűzve a térde fölött. Azért nem állt fel, mert nincs lába.

– Nagyon sajnálom. Nem vettem észre… Segíthetek magának valamiben?

– Segíteni?

– Hát, a lába, azaz… – Margaret botladozó szavai elhaltak, és vérvörösre pirult. Úgy kellett volna tennie, mintha nem vette volna észre? De az annyira abszurd volna.

– A jó ég áldja meg, kisasszony, dehogyis. Lehet, hogy ránézésre nem ez a benyomása rólam, de több mint képes vagyok rá, hogy gondoskodjak magamról.

– Nem akartam megsérteni, csak…

– Á, nem sértett, ne aggódjon. Hát nem épp arról vagyunk híresek, mi, skót férfiak, hogy egy hét hat éjszakáján lábatlanul létezünk? Én csak egy nappal megtoldottam. Ez az én kis viccem, ha érti. Tehát, mi történt magácskával? Összeszólalkozott a kedvesével, elfutott és eltévedt?

– Igen. Nem. Azaz igen, elmenekültem. – Margaret hirtelen kétségbeesett könnycseppek szúrását érezte a szemében. – Hosszú történet.

– És nagyon fel is idegesítette magát. Nézze, miért nem ül le egy kicsit ide, mielőtt még elesik? Elmesélhetné, mi történt, hátha közben meg is nyugszik. Nem igazán sietek sehová.

Azzal az idegen kinyújtotta felé a kezét. Piszkos volt, de Margaret örömmel fogta meg, és lezöttyent a férfi mellé, meghatódva az egyszerű gesztustól.

– Nagyon kedves öntől. Megtudhatom a nevét?

– Scott. Fraser Scott.

– Scott! Micsoda véletlen! Ez az én családnevem is.

A férfi erre rövid, horkantásszerű nevetést hallatott.

– Erősen kétlem, hogy rokonságban volnánk. Az én családom Argyllből, egy picike faluból származik, amit Lochgoilheadnek hívnak.

– Igencsak messzire eljött az otthonától, Mr. Scott.

– Jártam én Londonnál sokkal távolabb is onnét. Katona voltam, Miss Scott. A Krím-félszigeten vesztettem el a két lábamat.

– Ó, istenem! Milyen rettenetes. Maga szegény.

De Mr. Scott a fejét rázta, és megpaskolta Margaret kezét
a másik koszos kezével, mielőtt elengedte volna.

– Már majdnem tíz év eltelt azóta.

A krími háború. Margaret keresgélt az agyában, de semmire sem jutott. A nővére, Victoria, mondani sem kell, egy teljes albumot összeállított a háborúról, térképekkel és a Timesból kivágott hírekkel, de Margaretet a legkevésbé sem érdekelték az események.

– Nagyon sajnálom – felelte most őszintén. – Alig valamit tudok a háborúról. Kivéve, hogy létezik róla egy költemény, jól tudom? Már emlékszem is: A könnyű lovasbrigád rohama.