Fordította

Vajdics Anikó

Ericnek

He, too, has resigned his part

In the casual comedy;

He, too, has been changed in his turn,

Transformed utterly:

A terrible beauty is born.{1}

(W. B. Yeats: Easter, 1916)

Az itt elbeszélt események egy része a valóságban is megtörtént. A szereplők egytől egyig kitalált alakok.

(Jorge Ibargüengoitia: Halott lányok){2}

I

A folyótól felfelé vezető úton közeledtek a kanálishoz a vakító déli napsütésben csúzlival a kezükben, hunyorgó szemmel, harcra készen. Öten voltak plusz a bandavezér. Egyedül ő viselt fürdőruhát: piros úszónadrágja tűzfoltként villogott a száraz nádcsonkok között; május eleje volt, az új hajtások még alig látszottak. A többiek alsónadrágban követték, térdig sárosan. A négy nagyobbik fiú felváltva cipelt egy vödör kavicsot, amit aznap reggel gyűjtöttek a folyóparton. Összevont szemöldökkel, elszánt tekintettel kerülgették a nádcsonkokat, még a hátul slattyogó legkisebb sem merte volna bevallani, hogy fél. A csúzlija gumiszalagját végig megfeszítve tartotta, és a bőrbetétben már ott lapult egy kavics, hogy csapda esetén a legelső gyanús jelre kilőhesse. És minden gyanús volt: a hátuk mögött, a fák rejtekében láthatatlan őrszemként figyelő bentévi madár éles rikoltása, a félrehajtott levelek surrogása, a sziklák felől arcukba süvítő szél, a vészjósló csend, a vakítóan fehér égen keringő fekete madarak és az az iszonyatos, orrfacsaró bűz. Nem győzték köpködni a nyálukat, nehogy a belüket is kihányják tőle; rosszabb volt, mintha valaki egy marék homokot hajított volna a szájukba. Legszívesebben visszafordultak volna, de a vezetőjük a nádas szélére mutatott, mire hasra vágódtak a száraz fűben, és a banda tagjai zöld legyekkel körülvéve, szorosan egymás mögött haladva, egy test, egy lélekként találtak el a bűz forrásáig: a csatorna sárgán habzó vizének felszínén egy rothadó hulla lebegett az országútról odasodródott nejlonzacskók között. Fekete siklók miriádja hemzsegett körülötte, és az arca olyan volt, mint egy vigyorgó halálmaszk.

II

Banyának nevezték őt is, akárcsak a vén szipirtyót. Lánybanyának vagy Lánynak, amíg az anyja gyógyítás és varázslás címén kuncsaftokat fogadott, majd simán csak Banyának, amikor a földcsuszamlás idején egyedül maradt. Ha létezett is valaha más neve egy szú- és idő rágta papíron, valamelyik szekrény mélyén, a vénasszony koszos rongyai és nejlonzacskói között, a hajcsomók, a csontok és az ételmaradékok társaságában, ha valamikor adtak is neki vezeték- és keresztnevet, mint bárki másnak a faluban, nem tudott róla senki; még azok az asszonyok sem hallották soha, hogy Banya a rendes nevén szólította volna a kislányt, akik péntekenként hozzá jártak. Te rüfke, te cafka, te ördögfajzat, ennyit lehetett csak hallani, amikor a vénasszony azt akarta, hogy ne kujtorogjon el mellőle, hanem üljön nyugodtan a seggén a széken vagy az asztal alatt, és csendben hallgassa az asszonyok panaszáradatát: a szívszaggató beszámolókat a gondjaikról, a nyavalyáikról, az álmatlanul töltött éjszakákról, az álmaikban kísértő halott rokonokról, a még élő rokonokkal való torzsalkodásokról és a pénzről, szinte mindig csak a pénzről, de a férfiakról is, meg az országúti kurvákról, akik miatt alig látják a férjüket, nem értem, miért akkor hagynak el mindig, amikor a legnagyobb szükség volna rájuk, siránkoztak, mi értelme van így az életemnek, jobb lenne megdögleni, itt hagyni mindent, eltüntetni magam a föld színéről. A konyhaajtón kilépve azonnal megtörölték a szemüket a kendőjük csücskével, és alaposan beburkolóztak, nehogy valaki felismerje őket és elterjessze róluk – sose lehet tudni, amilyen pletykásak az emberek –, hogy bosszúvágyból járnak a Banyához: átkot akarnak vele küldetni valakire, mondjuk arra az útszéli ringyóra, aki a férjüket először leszólította. Kinek hiányzik, hogy ilyeneket pusmogjanak róla; nem akarnak ők semmi rosszat, csak az uruk emésztési zavaraira keresnek gyógyírt: napok óta székrekedése van a nyomorultnak, mert egyedül felzabált egy kiló sült krumplit, hogy a fene enné ki a belét; vagy csak egy kis gyógyteát akarnak kérni kimerültség ellen, vagy valami kenőcsöt a szülés utáni hegekre, semmi mást, vagy csak üldögélni egy kicsit abban a konyhában, hogy kifújhassák magukat és enyhítsék a gyötrelmeiket, mert mindig fáj valamijük, majd leszakad a hátuk, a derekuk. A Banyának lehetett panaszkodni, mert ő mindenkit meghallgatott és nem ütközött meg semmin, naná, hiszen ő sem volt különb a Deákné vásznánál. Azt beszélték, hogy ő ölte meg a férjét, Manolo Condét, azt a vén hülyét, akinek a bőre alatt is pénz volt. Az kellett a Banyának: a pénze; meg a háza és a földjei, már ami maradt belőlük. Manolo Conde eredetileg száz hektár termőföldet és legelőt örökölt az apjától, de a birtok jó részét bérbe adta a cukoripari szindikátusnak, hogy többé egy szalmaszálat se kelljen keresztbe tennie. Azt remélte, vígan megélhet a járadékaiból és az úgynevezett vállalkozásaiból, amelyekbe minduntalan belebukott, de az örökölt birtok olyan hatalmas volt, hogy amikor meghalt, még mindig volt mit örökítenie a törvényes utódaira, a két Montiel Sosa-i születésű felnőtt fiúra, akik már túl voltak a tanulmányaikon és dolgoztak, de az apjuk halálának hírére azonnal a faluba siettek. Heveny szívroham, mondta a villai orvos, amikor megérkeztek a virrasztásra a cukornádültetvény közepén fekvő házba. A két testvér ott mindenki előtt közölte a Banyával, hogy egy napja van a ház és a falu elhagyására, mert ugye nem gondolta komolyan, hogy egy ilyen szajha, mint ő, ráteheti a kezét az őket megillető javakra: a földekre és a házra – ami az apjuk grandiózus és groteszk elképzelései szerint épült hosszú éveken át rafinált lépcsőfeljárókkal, gipszangyalos balusztrádokkal, magasba nyúló tetőkkel, kiváló fészkelőhelyeket nyújtva a denevéreknek, de végül befejezetlen maradt –, és nem utolsósorban: a pénzre. Hétszentség, hogy az öreg itt rejtette el valahol a házban, hiszen mindenki tudja, hogy az a rakás vert arany, amit Don Manolo az apjától örökölt, soha nem került be a bankba; a gyémántgyűrűről nem is beszélve, amit ugyan nem látott senki, még a fiai sem, de a szóbeszéd szerint akkora kő állt a közepén, hogy mindenki hamisítványnak hitte, noha valóságos családi ereklye volt: Don Manolo nagymamája, Chucita Villagarbosa de los Monteros de Conde viselte, amíg élt, a halála után hagyományozódott a fiúk anyjára. Őt illeti, csakis őt az ékszer törvényes, sőt, isteni jogon, mivel Don Manolo az Isten és az emberek színe előtt vette feleségül, míg ez a senkiházi, gyilkos nőszemély, ez a boszorkány csak élősködött rajta. És hogy kinyílt a csipája a tetves ribancnak! Úgy járt-kelt a városban, mint egy jómódú, úri dáma, mintha elfelejtette volna, honnan jött: Don Manolo a dzsungel mélyéről kaparta ki egy putriból, hogy vidéki magányában a legalantasabb ösztöneinek eleget tehessen vele. De most végre kiderült, kivel szűrte össze a levet! Azt beszélik, hogy ez a megátalkodott, gonosz nőszemély – ég tudja, hogyan, talán az ördög sugallatára – talált valami mérgező növényt a hegytetőn a romok között, ott, ahol az önkormányzati tisztviselők szerint régi emberek maradványai nyugszanak, az őslakosoknak a csontjai, akik mindenkinél előbb éltek ezen a vidéken; az övék volt itt minden, amíg azok a rohadt spanyolok szemet nem vetettek a földjükre; ipiapacs, kiáltottak le a hajóikról, ez a föld mostantól a Kasztíliai Királysághoz tartozik, és az őslakosok – már akik életben maradtak – kénytelenek voltak a hegyekbe menekülni. Mindent elveszítettek. A hetvennyolcas hurrikán idején, amikor az esőtől átázott föld, mint a lavina megindult a hegyoldalon, még a templomaik építőköveiről is le kellett mondaniuk. Több mint száz La Matosa-i lakost temetett maga alá az iszap. Így nyelte el a romokat is, ahol a Banya a füveket szedte, hogy mérget főzzön belőlük. A kotyvaléka valami színtelen, szagtalan anyag lehetett, mert nem hagyott nyomot maga után; még a villai orvos sem tudott mást megállapítani, mint hogy Don Manolo szívrohamot kapott, holott a lotyója mérgezte meg, az száz százalék, hajtogatta a két örökös. Később az emberek azzal vádolták a Banyát, hogy Don Manolo fiait is ő tette el láb alól az apjuk temetése napján: a villai temetőbe tartó gyászmenet éléről vitette el őket az ördöggel, amikor az előttük haladó teherautóról lecsúszott egy köteg acélrúd, és a szélvédőn keresztül felnyársalta a két fiút. A hátborzongatóan véres balesetről másnap fényképek jelentek meg az újságban. Senki sem tudta megmagyarázni, hogyan szabadulhattak ki azok az acélrudak a rögzítőkötelek alól, és persze rögtön akadtak néhányan, akik úgy vélték, hogy a Banya tehet az egészről, ő küldött átkot szegény fiúkra, hogy ne veszítse el a házat és a földeket. Biztosan eladta a lelkét az ördögnek, az meg cserébe felruházta őt rontóerővel. Nagyjából ez idő tájt történt, hogy a boszorkány bezárkózott a házába, és nem mutatkozott még napközben sem, talán a Conde család bosszújától félt, vagy rejtegetett valamit abban a házban, egy titkot, amit nem akart mással megosztani, valamit… vagy valakit, akit nem lehetett felügyelet nélkül hagyni. Csontig lesoványodott, sápadt volt, és olyan zavarodottnak tűnt a tekintete, hogy aki ránézett, megrémült. A La Matosa-i asszonyok vittek neki ennivalót cserébe a nekik nyújtott segítségért, a csodaszerekért, amelyeket a kertjében termesztett növényekből vagy a hegyoldalon szedett füvekből kotyvasztott. Az asszonyok maguk gyűjtötték neki az útmutatásai alapján a gyógynövényeket, amíg a hegy le nem omlott. Akkoriban jelent meg a falvak közötti földutak felett az a tűzben forgó szemű, szárnyas szörnyeteg, amely esténként üldözőbe vette a hazafelé tartókat, minden bizonnyal azért, hogy éles karmaival halálos sebet ejtsen rajtuk, vagy hogy magával vigye őket a pokolba. Ez idő tájt terjedt el az a hír is, hogy a Banya egy hatalmas faszobrot rejteget a háza valamelyik helyiségében, valószínűleg az emelet legutolsó szobájában, ahová senkit nem engedett fel, még az őt látogató asszonyokat sem. A szóbeszéd szerint rendszeresen bezárkózott abba a szobába a sátánt ábrázoló szoborral, amelynek akkora hímtagja volt, mint egy izmos férfikar; azzal az irdatlan, hegyes farokkal üzekedett a Banya minden áldott éjszaka. Ezért mondogatta, hogy nincs szüksége férfira. Nem mintha Don Manolo halála után akadt volna férfi, aki lefeküdt volna vele, az a hárpia ugyanis úton-útfélen ócsárolta a potenciális érdeklődőket. Részeges disznó mind, hajtogatta, utolsó, alja népség, rühes kutyák, inkább meghal, mint hogy egyet is beengedjen a házába közülük; nem olyan ostoba ő, mint a falubéli asszonyok, akik megtűrik maguk mellett az ilyen patkányokat. Szikrázott a szeme, ahogy ezt mondta, és egy pillanatra újra megszépült; még a haja is dúsabb lett, és kipirosodott az arca. A falubéli asszonyok nem győzték hányni a keresztet, mert lelki szemeik előtt megjelent a Banya, ahogy anyaszült meztelenül a sátán ágyékán lovagol, hatalmas farkát tövig a vulvájába engedi, a combján végigcsorgó sperma vörös, mint a láva, vagy zöld és sűrű, mint a tűzhelyen rotyogó főzetek, amelyeket a Banya kanálszámra itatott velük a nyavalyáik ellen, de az is lehet, hogy a kátránynál is feketébb, mint annak a szótlan kislánynak a bozontos haja, aki ott ücsörgött csendben az asztal alatt az anyja szoknyájába kapaszkodva, és olyan rossz bőrben volt, hogy amikor az asszonyok felfedezték, attól kezdve azon imádkoztak, bárcsak minél előbb kilehelné a lelkét szegényke, hogy ne szenvedjen sokat. Évekkel később látták újra: a lépcső alján ült keresztbe font lábbal, nagy, kerek, fekete szemével egy könyvbe mélyedt, az ajka némán mozgott, ahogy a szavakat betűzte. Futótűzként terjedt el a hír, és néhány óra múlva már Villában is tudták, hogy a Banya lánya él. Hihetetlen fordulat volt, mert még az állatok torzszülöttei, a kétfejű csirkék és az ötpatájú kecskék is elpusztulnak pár nappal a világra jövetelük után, ez a titokban és szégyenben fogant gyermek viszont, akit attól fogva Lánybanyának (olykor csak Lánynak) neveztek, napról napra erősebb és teherbíróbb lett; a végén már akármilyen házimunkát rábízhatott az anyja: fát vágott, vizet hordott a kútról, legyalogolta a villai piacig vezető tizenhárom kilométeres utat oda és vissza, cipelte a teli szatyrokat és ládákat, egy percig sem lankadt, és főleg: soha nem tekergett el a többi lánnyal. Nem mintha azok a lányok szóba mertek volna állni vele, még kinevetni sem volt bátorságuk, noha meglehetősen nevetséges látványt nyújtott: szanaszét állt a haja, mint a szénaboglya, ápolatlan rongyokban, cipő nélkül mászkált ormótlan lábain. Magas, tagbaszakadt és eleven volt, mint egy fiú, de okosabbnak bizonyult bármelyiküknél, egy idő után ugyanis kiderült, hogy a háztartási kiadásokat is ő felügyeli, ő tárgyal a bérleti díjról a cukoripari szindikátus embereivel, akik folyton azt lesték, hogyan tudnák törvényes úton megfosztani a két Banyát az általuk bérelt földdarabtól; ki akarták használni, hogy nincsenek papírjaik, na meg hogy pereskedés esetén senki sem kelne a védelmükre. Nem mintha segítségre szorultak volna. A Lány, isten tudja kitől, megtanult bánni a pénzzel, sőt, olyan élelmes volt, hogy egy nap megjelent az anyja konyhájában, és követelte az asszonyoktól a kezelések árát. A  Vénbanya akkoriban még alig volt negyvenéves, de a ráncai, az ősz hajszálai és a petyhüdt bőre miatt már legalább hatvanévesnek látszott; az esze sem volt már a régi, minduntalan elfelejtett pénzt kérni a kuncsaftjaitól, vagy beérte bármivel, amit felkínáltak neki: egy süveg barna cukrot, egy bögre száraz csicseriborsót, egy papírtölcsérbe csomagolt penészes citromot, egy légykukacokkal teli csirkét, csupa haszontalan baromságot, amíg a Lánybanya meg nem elégelte a dolgot, egy szép napon beállított a konyhába, és beszédhez nem szokott, rekedt hangján közölte, hogy az adományok nem fedezik a rendelés költségeit, és ez így nem mehet tovább, a kezelés díja mostantól attól függ, mennyire bonyolult a páciens betegsége, milyen gyógyírt kell alkalmazni ellene, vagy hogy milyen mágiára lesz szükség a megrendelt feladat elvégzéséhez, mert ugyebár nem ugyanaz valakinek az aranyerét kezelni, mint elintézni, hogy egy férfi térdre essék előtte, vagy hogy beszélhessen a halott édesanyjával, és megkérdezhesse tőle, megbocsátotta-e már, hogy magára hagyták, amikor még élt. Attól kezdve tehát megváltoztak a dolgok, és ez a kuncsaftok egy részének egyáltalán nem volt ínyére, sokan abba is hagyták a pénteki látogatásokat, és amikor rosszul érezték magukat, inkább annak a palogachói úrnak a rendelésére mentek el, aki minden bizonnyal hatékonyabb módszereket alkalmazott, mint a Vénbanya, mert még a fővárosból is felkeresték: híres emberek a tévéből, futballisták, kampányt folytató politikusok. Az igaz, hogy ő sem volt olcsó, és az asszonyok többségének még arra sem futotta a pénzéből, hogy Palogachóig elbuszozzanak, ezért egy idő után jobbnak látták, ha beszélnek a Lánybanyával, hogy akkor most mi legyen, a fenébe is, mihez kezdjenek, ha nekik csak ennyijük és ennyijük van. A Lány rájuk villantotta lapátfogait, és azt felelte, semmi baj, akinek nincs elég pénze, adjon helyette valami értéket zálogba, azt a fülbevalót például, amit a múltkor viselt, vagy az aranykeresztet, amit a lánya nyakában látott, vagy ha más nincs, egy lábost, amiben tamalé-t{3} lehet párolni, kávéfőzőt, rádiót, biciklit. Bármilyen használati eszközt elfogadott; sőt, egy idő után még ő kölcsönzött pénzt a kuncsaftoknak, fizetési késedelem esetén pedig harmincöt százalékos vagy még annál is magasabb kamatot számolt fel. Csakis az ördögtől tanulhatta ezt a sok ravaszságot, rebesgették a faluban, honnan máshonnan szedte volna a képességeit; ki látott még olyat, hogy egy lánygyermek ennyire dörzsölt legyen, kész rablás, amit az a két boszorkány a kamatokkal művel, mondogatták egymásnak a férfiak a kocsmában, rájuk kellene küldeni a hatóságot, börtönbe kellene vitetni őket a rendőrökkel uzsoráskodás és garázdaság miatt, mit képzelnek magukról, hogy ki akarják zsákmányolni a szegény La Matosa-iakat és a szomszéd falvak lakóit, hőbörögtek, de amikor alkalmuk lett volna rá, egyikük sem tett semmit. Ki mástól vehettek volna fel kölcsönt a nyomorúságos ingóságaikra, arról nem beszélve, hogy veszettül féltek a Banyától és a lányától, ezért senki nem mert ellenséges viszonyba kerülni velük. Még a falu fiatal legényei sem merészkedtek éjszaka a házuk közelébe; mindenki tudta, hogy valami istentelen dolog zajlik odabent. A két boszorka kiáltásai és sikolyai elhallatszottak egészen a gyalogútig, és a falubéliek biztosra vették, hogy az ördöggel üzekednek, habár voltak, akik azt gondolták, hogy csak a vén szipirtyó őrjöng, mert kezd megbomlani az elméje; akkoriban már nem ismert fel senkit, és a legváratlanabb pillanatokban esett révületbe; az emberek biztosra vették, hogy az Isten bünteti így őt azért a sok disznóságért, amit művelt, de főleg azért, mert képes volt utódot nemzeni az ördöggel, ki mással, hiszen amikor az asszonyok közül valaki meg merte tőle kérdezni, kitől van a gyermek, a Banya titokzatos arccal hallgatott, még azt sem lehetett kiszedni belőle, mikor hozta a világra azt a sátánfajzatot. Don Manolo ugyanis akkor már rég nem élt, a Banya nem állt össze újra senkivel, és soha nem járt el otthonról, még a falusi mulatságokra sem. Igazság szerint az asszonyok eredetileg azt akarták tudni, nem az ő férjük nemzette-e véletlenül azt a csúfságot, de még a hajuk is égnek állt, amikor a Banya gúnyosan a szemükbe röhögte, hogy a Lány az ördög ivadéka, és volt benne valami, te jóságos úristen, ha valaki jól megfigyelte a villai templom falára festett képet, amelyen Mihály arkangyal Lucifert a földre tiporja, azonnal észrevehette a hasonlóságot: a Lány kiköpött olyan volt, mint a sátán, különösen a szeme és a szemöldöke; az asszonyok nem győztek keresztet vetni, de hiába, mert attól kezdve nem volt egy nyugodt éjjelük, álmukban az ördög felgerjedt farokkal kergette őket, hogy gyereket csináljon nekik, reggel fájó hassal, ragacsos ágyékkal, zokogva ébredtek, és rohantak gyónni Villába Casto atyához, aki jól leszidta őket, amiért elhiszik a boszorkányokról szóló pletykákat; volt, aki nevetett az egészen, nem boszorka a vén ribanc, csak megháborodott, legyintettek, a Lányt meg valahonnan egy tanyáról lophatta. És ott volt az is, amit Sarajuana, a korosodó kocsmárosné mesélt, hogy egy napon idegen férfiak tértek be hozzá, a beszédük alapján ítélve legalábbis nem La Matosa-iak voltak, de nem is villaiak, és amikor már kellőképpen felöntöttek a garatra, azzal kezdtek el hencegni, hogyan leckéztettek meg egy La Matosa-i lotyót, aki megölte a férjét és most boszorkánynak képzeli magát, mire Sarajuana hegyezni kezdte a fülét, az ivócimborák pedig tovább dicsekedtek, hogy rátörték az ajtót az asszonyra, és addig ütötték, verték, amíg bele nem nyugodott, hogy sorban magukévá tegyék. Jó kis bige a vén szatyor, azt meg kell hagyni, mondogatták, akár boszorkány, akár nem, érdemes volt megtömni a muffját, és mintha ő is élvezte volna, úgy tekergette magát, még sikoltozott is, amíg kúrták, hát igen, egy ilyen istenverte koszfészekben minden nő szajha, állapították meg. Na, erre aztán már mások is felkapták a fejüket a kocsmában, mit képzelnek ezek a jöttmentek, hogy La Matosát koszfészeknek nevezik, hát igen, mindig akadt egy-két önérzetes helybéli, aki zokon vette, ha a faluját pocskondiázzák. Sarajuna tudta, hogy ebből baj lesz, az is lett, az egész kocsma nekiesett az idegeneknek, a szart is kiverték belőlük, még jó, hogy a macséta nem került elő, szerencsére nem volt rá szükségük, talán mert elég könnyen elbántak azokkal a szarjankókkal, talán mert túl meleg volt ahhoz, hogy igazán komolyan vegyék a sértést, de leginkább azért, mert nem volt kit elkápráztatni: Sarajuana kocsmájában a balhé idején nem tartózkodtak nők, még azok a nyamvadt gebék sem, akik a part menti viskókból jártak fel az iszogatókhoz, hogy egy sörért cserébe felkínálják magukat; nem volt más, csak Sara, aki addigra már nem számított nőnek, inkább olyan volt, mint ők, a napbarnított arcú, kötelezően bajuszos férfiak a melegedő sörrel a kezükben; nem volt más, csak ők, meg a mennyezeti ventilátor, amely erőlködve kevergette a testükből áradó izzadságszagot a fülledt melegben, meg egy bömbölő kazettás magnó, za-ca-ti-to pal conejo, egy pislákoló fényű gyertya,  tiernito-verde voy a cortar, egy Szent Márton lovagról készült metszet a szemközti falon pa llevarle al conejito, egy szenteltvízbe áztatott, szalaggal átkötött aloe vera, que ya-empiezá desesperar, sí señor, cómo no,{4} és a nádpálinka, hogy legyen mivel elhárítani maguktól a zöld szemű szörnyet: az irigységet. A rosszat vissza kell küldeni oda, ahonnan származik, magyarázta a Banya, amikor még ő fogadta a kuncsaftokat. A konyhaasztala közepén egy filézőkéssel átszúrt piros alma állt tengeri sóban, mellette fehér szegfű. Az asszonyok pénteken hajnalban keltek, hogy minél korábban elindulhassanak a Banyához, és mire odaértek, a szegfű elfonnyadt, megsárgult, szinte megrohadt, mert magába szívta azt a tömérdek negatív rezgésű, mérgező energiát, amit bánatukban vagy fájdalmukban magukba gyűjtöttek. A Banya volt az egyetlen, aki meg tudta tisztítani őket a mételytől. A testükből kiáramló miazma ott lebegett a ház áporodott levegőjében láthatatlanul, de egyre töményebben, mert a vénasszony soha nem szellőztetett. Nem lehetett tudni, mi miatt rettegett annyira a nyílászáróktól, de mire a Lány már elég nagy volt ahhoz, hogy ide-oda szaladgáljon a konyha melletti nappaliban, ahová senki sem mert rajtuk kívül belépni, ő addigra már az összes ablakot saját kezűleg befalazta betontéglával, dróthálóval, cementtel, fadeszkákkal. Még a csaknem fekete tölgyfa ajtót is, amelyen át Don Manolo koporsóját kicipelték a házból, hogy Villában eltemessék, még azt is eltorlaszolta téglával, fadarabokkal és amivel csak tudta, hogy véletlenül se lehessen kinyitni. Attól kezdve már csak azon a kis ajtón lehetett kijutni a házból, ami a konyhából nyílt az udvarra; azt is mintha csak azért hagyta volna meg, mert nem zárhatta be teljesen a Lányt, valahol ki kellett engednie őt vízért és ügyeket intézni, a kertet is gondoznia kellett valakinek, de a biztonság kedvéért készíttetett egy elhúzható fémajtót, amelynek rácsai a kovács szerint vastagabbak voltak a villai börtön rácsainál, ököl nagyságú zárat szereltetett rá, és a kulcsot a melltartójában őrizte a szíve felett. A falu asszonyai egyre gyakrabban találták zárva a rácsos ajtót, de hozzá sem mertek érni, csak ácsorogtak kint az udvaron, amíg meg nem hallották, hogy a Banya már megint dühöng: üvölt, káromkodik, és bútorokat csap a földhöz meg a falhoz, a házból kiszűrődő zajok alapján legalábbis erre lehetett következtetni; a Lány közben – ahogy évekkel később az országúti kurváknak mesélte – a konyhaasztal alatt kucorgott egy késsel a kezében. Ezért imádkozott az egész falu, amikor a Lánybanya még apró kislány volt, hogy bárcsak minél előbb meghalna szegény, hogy ne kelljen szenvednie; remélték, hogy előbb vagy utóbb eljön értük az ördög, a föld megnyílik, és a két boszorkány egyenesen a pokol kénköves tüzébe zuhan, a Lány azért, mert a sátántól fogant, a vén szipirtyó azokért a bűnökért, amelyeket a boszorkányságaival elkövetett, hogy képes volt megmérgezni szegény Don Manolót, átkot küldött az örököseire, hogy balesetet szenvedjenek, majd addig mesterkedett – fekete mágiával és egyéb ördögi praktikákkal –, amíg a falubéli férfiakat meg nem fosztotta nemzőképességüktől; egyiket impotenssé tette, a másiknak a magját irtotta ki az asszonya méhéből – ahol pedig jó helyen lett volna az a mag, hogy magzattá fejlődjön – egy méreggel, amit bárkinek hajlandó volt összekotyvasztani, ha kérte; ez volt a legfőbb bűne, az angyalcsinálás. A magzatelhajtó ital receptjét hétpecsétes titokként őrizte, a Lánynak is csak a halála napján árulta el, a hetvennyolcas földcsuszamlás idején, amikor a falu elszigetelődött a külvilágtól, mert a hurrikán, mint egy megveszekedett fúria lecsapott a partvidékre, hatalmas viharfelhők lepték el az eget, napokig mennydörgött és villámlott, szakadt az eső, elöntötte a földeket, szétrohasztotta a vetést, a széltől és mennydörgéstől megriadt állatok nem tudtak időben kiszabadulni a karámból és megfulladtak, akárcsak azok a gyerekek, akiket a hegyomlás pillanatában senki sem tudott biztonságba helyezni; a túlélőknek sírástól kivörösödött szemmel kellett végignézniük, hogy a lezúduló kövek, a gyökerestül kifordult fák és a mindent elárasztó fekete sár temetővé változtatja a település háromnegyedét, és elönti a partot. Ők is csak úgy menekülhettek meg, hogy amikor a víz rájuk zúdult, sikerült elkapniuk egy-egy faágat, napokig csimpaszkodtak elgémberedett tagokkal a mangófákon, a katonák csónakokon mentették ki őket, amikor az ítéletidő a hegyekbe húzódva alábbhagyott, az ólomszürke felhők mögül újra előbújt a nap, a föld keményedni kezdett, az emberek csontig átfagyva, a bőrükön apró korallokra emlékeztető zuzmókkal, a katasztrófát valami csoda folytán túlélt gyermekeiket és állataikat terelgetve, tömegesen kerestek menedéket Villagarbosában a kormány által nekik rendelt épületekben: az önkormányzati hivatal alagsorában és a templom előcsarnokában, még az iskolában is hetekre felfüggesztették a tanítást, hogy a menekülteknek legyen hová elvonulniuk a kacatjaikkal, a halottak és az eltűntek után siránkozva. Az eltűntek listájára a Banya és az a sátánfajzat lánya is felkerült, mert a földomlás óta a színüket sem látta senki. Hosszú hetek teltek el, mire a Lány egy reggel feltűnt Villában tetőtől talpig gyászba öltözve: hosszú ujjú, fekete blúzban, fekete szoknyában, magas sarkú, fekete cipőben, még a zoknija is fekete volt, akárcsak a lába szőre; hosszú, fekete haját a feje búbján kontyba fogta, arra erősítette hajcsatokkal a fátylát. Olyan elképesztő látványt nyújtott, hogy az emberek nem tudták eldönteni, szörnyülködjenek vagy nevessenek. Megháborodott ez a Lány, csóválták a fejüket, hogy ebben a tikkasztó melegben gyászhuszárnak öltözik? Kedvük lett volna a szemébe röhögni, ugratni őt, mint a villai karneválon évről évre megjelenő transzvesztitákat, ám igazából senkit sem vitt rá a lélek, hogy gúnyolódjon rajta, mert azokban a napokban sokan elvesztették a szeretteiket, és amikor látták, hogy ott kóvályog a piac környékén abban a halált idéző maskarában, egyszerre ünnepélyes és csüggedt testtartással, megértették, hogy a Vénbanya nincs többé, eltávozott az élők világából, alighanem a sárba fulladt ő is, mint a fél falu. Csúnya vég, meg kell hagyni, mondogatták egymásnak az emberek, bár a lelkük mélyén sokan úgy gondolták, hogy még így is túl kegyesen bánt a halál a vén szipirtyóval az általa elkövetett bűnökhöz és szentségtörésekhez képest. Mindenesetre senki sem vette a bátorságot, még azok az asszonyok sem, akik péntekenként nála ücsörögtek, hogy megkérdezzék a gyászba öltözött Lányt, mi lesz a Banya üzletével, ki folytatja a gyógyítást és a varázslatokat. Évek teltek el, mire ismét a cukornádültetvény közepén fekvő ház közelébe merészkedtek; évek teltek el, mire La Matosa újra benépesült, a hegy alá temetett csontokra kunyhók és bódék kerültek. Az új telepeseket az vonzotta a környékre, hogy akkoriban kezdték el Villán át építeni azt az országutat, amely a kikötőt és a fővárost összekötötte a Palogachótól északra felfedezett olajkutakkal. Az országút mentén pedig sorra húzták fel a barakkokat és a raktárépületeket, majd egy idő után a kantinokat, a vendégfogadókat, a kuplerájokat és a sztriptízbárokat is, hogy a kamionsofőröknek, az utazó kereskedőknek, az építésvezetőknek és a napszámosoknak legyen hol kikapcsolódniuk a mindennapok monotonitásából és a táj egyhangúságából: hogy az út mellett kétoldalt, hosszú kilométereken át nem lehetett mást látni, mint nádast, cukornádültetvényeket, és a változatosság kedvéért legelőket minden irányban: az aszfalt szélétől nyugatra a hegyek lábáig, vagy keletre a tengerparti sziklákig, ahol mindig olyan megveszekedett erővel tombolnak a hullámok; és bokrokat és újabb bokrokat, amerre a szem ellát, kúszónövényekkel benőtt tüskés bozótosokat, amelyek az esős évszakban olyan rohamos sebességgel terjedtek, hogy képesek lettek volna elnyelni a házakat és a veteményeskerteket, ha a férfiak nem tartották volna őket kordában a macsétáikkal. A bozótirtók látástól vakulásig görnyedeztek az országút szélén, a folyóparton vagy a barázdák fölött bokáig a földbe süppedve, éhbérért. A legtöbbjük túlságosan elfoglalt és büszke volt ahhoz, hogy figyelemre méltassa a távolból őket leső mélabús tekintetű női alakot, aki fekete ruhában bolyongott a falu határában a felparcellázott földeken, leginkább ott, ahol az újoncok dolgoztak: csupa tejfelesszájú, rugalmas testű fiatal kölyök. Tűzött rájuk a nap, a karjukon, a lábukon és a hasukon hamar megszálkásodtak az izmok, mert kemény munkát végeztek, de nekik mintha meg sem kottyant volna: a nap végén már a falu gyepén futkostak egy rongylabda után, majd őrjöngve versenyeztek, ki ér hamarabb a vízszivattyúhoz vagy a folyóhoz, ki találja meg hamarabb a partról a mederbe hajított pénzérmét, ki tud messzebbre köpni az alkonyattájt még langyos folyóvízbe a fügefáról. Szétterpesztett lábbal, vállukat egymásnak feszítve, vihogva egyensúlyoztak a fatörzsön; meztelen hátuk fénylett, mint a jól cserzett bőr, sötétbarnán, mint a tamarindusz magja, krémesen, mint a dulce de leche{5} vagy a rágógumifa gyümölcsének, a sapodillá-nak a húsa, nedvesen és élettel telien, mint a frissen vágott fahéj, a mahagóni- vagy a rózsafa kérge. A Banya abból a távolságból, ahonnan rájuk leselkedett – a mező szélén, egy több méterrel arrébb lévő fa rejtekéből –, olyan simának, feszesnek és keménynek látta a bőrüket, hogy összefutott a szájában a nyál, mert eszébe jutott a még éretlen gyümölcsök ellenállhatatlan fanyar íze, amit úgy szeretett. Most is, ahogy ott ült csendben, mozdulatlanul a mező szélén, a lombok rejtekében az elengedhetetlen bevásárlószatyorral a kezében, elviselhetetlen sóvárgás fogta el. Képtelen volt levenni a szemét a látványról, mintha minden vágya abba az átnedvesedett tekintetbe összpontosult volna, valósággal átdöfte fekete szemével a távolban ugrándozó eleven testeket; még a fátylát is felemelte, hogy jobban lássa őket, beleszagolt a levegőbe, mert érezni akarta az illatukat; képzeletben belekóstolt a bőrükön gyöngyöző izzadságcseppekbe, abba a sós kipárolgásba, amelyet a fiatal férfiak szoktak maguk mögött hagyni a síkság levegőjében, az ártatlanul fújdogáló, langyos szélben. Az a langyos szél december végére már tombolva söpört végig a cukornádültetvényeken, megcibálta a szalmakalapok sallangjait és a színes kendők rojtjait, magasra csapta a lángokat a nádasban és a bozótosban, nem maradt a helyükön más, csak pernye és hamu. Az az ártatlanul fújdogáló szél Aprószentek napján már égett karamell- és koromszaggal kísérte a fekete nádkötegekkel megrakott kamionok utolsó útját a Cukormalomba a szürke ég alatt; a legények visszadugták a tokjukba a macsétájukat – úgy, ahogy volt, mocskosan, letakarítatlanul –, és rohantak az országúti kantinba, hogy elverjék a pénzt, amit izzadságos munkával, minden porcikájukat megfeszítve kerestek. Nyakalták a langyos sört, egyiket a másik után, és szólt a cumbia, y lo primero que pensamos, ya cayó,{6} Sarajuana zakatoló hűtőgépe szolgáltatta hozzá a ritmust, tamta, tamta, a legények a műanyag asztal köré gyűltek, sabrosa chiquitita, ya cayó,{7} végigvették az elmúlt hetek eseményeit, és kiderült, hogy mindannyian látták a Lányt, sőt volt, aki bele is botlott valamelyik félreeső úton, bár ők nem Lánynak vagy Lánybanyának nevezték, hanem simán csak Banyának, mert még túl fiatalok és tapasztalatlanok voltak, a Lányról szóló mendemondák összekeveredtek a fejükben azokkal a boszorkány- és kísértethistóriákkal, amelyeket gyerekként a falu asszonyaitól hallottak. Az egyik visszatérő történet Lloronáról, a zokogó asszonyról szólt, aki szörnyű vétket követett el: szerelmi bánatában az összes gyermekét vízbe fojtotta, majd magával is végzett; vezeklésül örök életében kísértetként bolyong a földön, szívet tépő hangon ostorozza magát a gyerekei halála miatt, az arca egy megvadult öszvér pofájára emlékeztet, a lábai szőrösek, mint a póklábak. A másik kísértet a Niña de Blanco, a fehér ruhás kislány, aki akkor jelenik meg, ha nem hallgatsz a nagymamád szavára, vagy ha éjszaka kiszöksz a házból és illetlen dolgokat művelsz; a Niña de Blanco utánad oson, a legváratlanabb pillanatokban a neveden szólít, és amikor megfordulsz, s meglátod, hogy halálfeje van, ijedtedben szörnyethalsz. A Banya az ivócimborák szemében ezekre a legendás kísértetekre hasonlított, sőt, még náluk is izgalmasabbnak tűnt, mert ő kézzelfogható, hús-vér valóság volt: eljárt vásárolni a villai piacra, köszönt a kofáknak, nem úgy, mint azok a nyavalyás kísértetek, akikről a nagyanyjuk, az anyjuk vagy a nagynénjük karattyolt; mennyi sületlenséget össze nem hordanak azok a vén pletykafészkek, csak mert azt akarják, hogy ne randalírozzanak késő este a pusztaságban, nem igaz? Pedig nincs annál jobb dolog, mint átbulizni az éjszakát, heccelődni, részegeket ijesztgetni, könnyűvérű lányokkal szórakozni. Ez a retkes boszorkány is biztosan kapható egy-két dologra, vetette fel valamelyikük, és mindenki egyetértett vele. Pömpölő kell neki, jegyezte meg egy okostojás. Ha a Banya le akarja szopni a farkamat, megmondom neki, hogy itt lent, az alapoknál kezdje, vágta rá egy harmadik, és megmarkolta a zacskóit. Röhögve, csukladozva, vinnyogva nevettek, csapkodták az asztalt. Az egyik szájhősnek eszébe jutott, milyen sok földje van a Banyának, és hogy mennyi aranyat rejtegethet otthon a nádültetvény közepén a kincsesládáiban meg a zsákjaiban; akinek ennyi pénze van, morfondírozott, igazán megengedhetné magának azt a luxust, hogy pénzzel honorálja a szolgáltatásaikat, amelyeket a városi lányok ingyen is megkapnak tőlük, szegény elveszett báránykák, miért ne adnák meg nekik, amit kérnek, nem igaz? Senki sem tudta biztosan, melyikük vette elsőnek a bátorságot, hogy nekivágjon az éjszakának, és bezörgessen a boszorkány házába, óvatosan, nehogy valaki meglássa, hogy ott ácsorog a konyha felőli ajtó rácsai előtt, szerencsére nem kellett sokat várnia, a tenyeres-talpas, nyurga lány hamar megjelent az ajtóban lebegő ujjú, fekete tunikában, vértelen kezében izgatottan zörgött a kulcscsomó, mintha holdrákok másztak volna elő a ruhaujja alól. Sötét volt odabent, a konyhában alig parázslott a tűz, de a sparhelten melegedő üstből erőteljes kámforszag áradt, és napokig benne maradt a látogatók hajában, akik a bizonyítási vágytól, a túlfűtött kíváncsiságtól vagy a szükségtől hajtva odamerészkedtek, hogy felajánlják a szolgálataikat az árnyalaknak – aki minden éjjel remegve várta, hogy meglátogassák –, aztán uzsgyi, amilyen gyorsan csak lehetett, iszkoltak vissza a nádas ösvényein és a mezei utakon az országútra, Sarajuana kocsmájának biztonságába, hogy langyos sörre költsék a pénzt, amit az árnyalak a zsebükbe nyomott, amikor nagy nehezen elengedte őket. És még a pofáját sem kellett közben bámulnom, hetvenkedett az egyik takonypóc, amikor túl volt a dolgon. Nem kellett mást csinálnia, mint megtámasztania magát a kezével, és hagyni, hogy a Banya a péniszét nyalogassa a kosztól megkeményedett fátyol alatt, amit soha nem vett le, csak feljebb tolta éppen csak annyira, amennyire szükséges volt, a szája hol előbukkant alóla, hol eltűnt alatta, ennyi látszott az arcából, semmi más. A vendégeinek tulajdonképpen tetszett ez a megoldás, és az is kedvükre való volt, hogy teljes csöndben zajlott az egész, mindenféle zavaró tényező nélkül, a Banya nem nyögdécselt, nem sóhajtozott, nem fecsegett közben, csak testek és testnedvek találkoztak a konyha párás sötétjében vagy a folyosón, melynek faláról meztelen nők néztek le rájuk, pontosabban néztek volna, ha a szemük nem lett volna lekaparva. Amikor Villában és a folyó innenső partjára eső falvakban elterjedt a hír, hogy a Banya fizet a látogatóinak, valóságos zarándoklat indult a házhoz, jöttek-mentek a suhancok és az érett férfiak; egyesek összeverekedtek az első helyért, mások csak kíváncsiskodni mentek oda, volt, hogy egy kisbusznyi férfi érkezett, becipeltek egy láda sört a Banya konyhájába, és bezárkóztak vele a házba, órákig bömböltették a zenét. Olyan hangzavart csaptak, hogy a környék asszonyai nem tudtak hova lenni félelmükben, főleg a jóravaló, tisztességtudó nők rettegtek, már amennyire akadt még olyan a környéken, a falut ugyanis addigra már elárasztották az isten tudja honnan érkező örömlányok, akiket az olajkutak felől ölükbe hulló bankjegyek csábítottak az országútszéli fogadókba. Voltak, akik egy sörért cserébe megengedték, hogy a férfiak tánc közben hozzájuk simuljanak, és ha meg akarták fogdosni őket, abba is beleegyeztek, bár a legtöbbjükön alig volt hús, annál több festék az arcukon. A dundi lányok valamelyest kapósabbak voltak, rajtuk több fognivaló akadt, fénylett a bőrük a rozoga ventilátorok alatt, mintha disznózsírral kenték volna be magukat. Akár soványak voltak, akár kövérek, a lányok hat óra elteltével már nem tudták eldönteni, mi a fárasztóbb: ha egy óráig kell az őket választó férfi farkával bíbelődniük, vagy ha úgy tesznek, mintha igazán érdekelné őket a mondanivalójuk. A kiöregedett lányokat ritkán szemelte ki magának valaki, többnyire egyedül táncoltak a döngölt földpadló közepén, a sörtől és a cumbia négynegyedes ritmusától az öntudatlanságig megrészegülve, tamta, tamta; akadtak köztük idő előtt elhasználódott fiatal lányok is, akik olyanok voltak, mint a cukornád szárára tekeredett nejlonzacskók, nem lehetett tudni, honnan fújta őket oda a szél; és ott lézengtek céltalanul az országút mentén azok a nők is, akik belefáradtak az életbe: egy nap arra ébredtek, hogy hiába kezdenek ki újabb és újabb férfiakkal, nem válthatják meg magukat, s ha valaki egykori álmaikra emlékeztette őket, csorba fogaikat kivillantva, hisztérikusan felnevettek, de amikor a folyónál, ahol az idős asszonyok ruhát mostak, vagy a bolt előtt, ahol a kedvezményes tejért sorban álltak, meghallották a faluban terjedő pletykákat, egyedül ők mertek elmenni a Banyához az ültetvény közepén álló házhoz, és addig zörgettek, amíg az a gyászruhába öltözött Lány meg nem jelent a félig nyitott ajtóban, és amikor beengedte őket, esdekelve kérték, hogy segítsen rajtuk, készítsen nekik is abból a bájitalból, amiről a falubéli asszonyok azt sutyorogják, hogy le lehet vele venni a nekik tetsző férfiakat a lábukról, és attól kezdve azt csinálhatnak velük, amit akarnak, vagy olyan keveréket, amivel kitörölhetik magukból még az emlékét is azoknak a mocskos gazembereknek, akik leszállnak hozzájuk a furgonjaikról, és mielőtt továbbállnak, beléjük eresztik a magjukat; mások azért rimánkodtak, hogy ha lehet, keverjen nekik valamilyen tinktúrát, amivel a beléjük eresztett magot kihajthatják a méhükből, vagy valami igazán erős készítményt, ami megszabadítja őket a kínzó gondolataiktól, például attól, hogy minden bajuk egy csapásra megszűnne, ha végeznének magukkal. Egyedül nekik segített a Banya, ráadásul úgy, hogy egy centávót sem kért érte, ami szokatlan volt, de nagyon jól jött a segítségre szorulóknak, hiszen még ennivalóra sem futotta rendesen a pénzükből, örültek, ha naponta egyszer bekaphattak valamit, a legtöbbjüknek még törülközője sem volt, nem volt mivel letörölgetniük magukról a férfiak testnedveit. A Banya talán éppen azért segített az országúti lányokon, mert ők nem szégyellték magukat, fényes nappal, fedetlen arccal, a feneküket pucsítva sétáltak a házához, dohányzástól és kialvatlanságtól rekedt hangon kiabáltak be: Banya, Banyácska, nyisd ki ezt a kurva ajtót, én vagyok az, nézd, már megint szarban vagyok, addig rikácsoltak, amíg a Banya elő nem került fekete tunikájában, mögötte a konyhában óriási felfordulás, az üst kiborulva, a padló tele mocsokkal és száradt vérfoltokkal, a fején az elbillent fátyol nem tudta elrejteni a duzzadt szemhéját, a szeme alatti véraláfutásokat, felhasadt ajkát és szemöldökét. Egyedül velük osztotta meg a Banya, min ment keresztül, talán mert ezek a nők a saját bőrükön tapasztalták, mire képesek a férfiak, amikor állattá válnak. Megpróbálták őt felvidítani, ugratták, hogy mosolyt csaljanak az arcára, hátha elfelejti az ütéseket, biztatták, hogy sorolja csak el név szerint, kik voltak azok a gennyládák, akik ezt művelték vele. És a Banya elmesélte, hogy egy fél tucat csóró, pénzéhes férfi behatolt az otthonába, felborogatták a bútorait, mert úgy tudták, hogy ő egy vagyont rejteget a házban, vert aranyat zsák- vagy ládaszámra és egy ököl nagyságú gyémántkővel kirakott gyűrűt. Hiába esküdözött a Banya, hogy nem rejteget semmilyen kincset, a megmaradt földjeiből él, bérleti díjból, amit a cukoripari szindikátus fizet a háza köré telepített nádültetvény után, és csak meg kell nézni, milyen disznóólban él, ócska rongyokkal, papírral, rafiával, kukoricacsutkával, mohos hajcsomókkal, üres tejesdobozokkal, műanyag palackokkal teli nejlonzsákok és penészes kartondobozok között, csupa por és mocsok minden, egy szemétdomb az egész, főleg amióta azok a rohadékok felforgatták az egész házat, mindent szétrugdostak és összetapostak, még az emeleti hálószoba ajtaját is megrongálták, bár kinyitni nem tudták, mert a Vénbanya belülről eltorlaszolta, amikor egyszer megint rájött a hoppáré, a törvény kezére, azaz a villagarbosai rendőrkapitányság hét egyenruhásának masszív erejére volt szükség – a százharminc kilós Rigorito parancsnokot is beleértve – ahhoz, hogy megmozdítsák a tömör tölgyfa ajtó mögé tolt bútorokat azon a napon, amikor a Banya hullája a Cukormalom öntözőcsatornájából előkerült. Borzasztó, szörnyülködtek az emberek, mert mire a kölykök megtalálták a holttestet, már fel volt fújódva, a szeme kivájva, a fél arcát lerágták a halak vagy letépték a keselyűk, és kilátszott a fogsora, mintha vigyorgott volna szerencsétlen, borzasztó, hogy így járt, végtére is, akármilyen istenverte szajha volt, lehetett rá számítani, mindig megesett a szíve a rászorulókon, és nem kért egy centávót sem a segítségért, mert nem volt annak a nyomorultnak másra szüksége, mint egy kis társaságra, mondogatták egymásnak a villai kocsmákban és az országúton dolgozó lányok, addig-addig, hogy lelkesedésükben összedobták a pénzt a szegény Banya temetésére, de azok az embertelen, faszszopó villai rendőrök nem akarták átadni nekik a szétrothadt testet, hogy basznák szájba a kurva anyjukat, lefoglalták mint bizonyítékot arra hivatkozva, hogy a nyomozás még nem zárult le, de főleg azt szajkózták, hogy a lányok nem jogosultak a test feletti rendelkezésre, mert nincs papírjuk arról, hogy ők az áldozat rokonai; geci zsernyákok, elmehetnek a picsába, hogy lenne már papírjuk, hisz még azt sem tudja senki a faluban, hogy hívták azt a szegény bolondot. Ő maga titkolta el előlük az igazi nevét, nem elárulta el senkinek. Azt hajtogatta, hogy az anyja sosem szólította meg, csak magához intette, vagy csak annyit mondott, hogy te rüfke, te cafka, te ördögfajzat, minek szültelek a világra, miért nem fojtottalak meg, miért nem öltelek a folyóba, szegény szerencsétlen, bolond Lány, biztosan nem véletlenül zárkózott be annyira; hogy elbánt vele valaki, bárcsak minél előbb elfognák és felkötnék azt a rohadékot, vagy ha többen voltak, azokat a rohadékokat, hogy tehettek ilyet, elvágták a szegény Banya torkát.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Fernanda Melchor: Temporada de huracanes

Copyright © 2017 Fernanda Melchor; Published by arrangement with Michael Gaeb Literary Agency, Berlin

Hungarian translation © Vajdics Anikó, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Magyarósi Gizella

Kézirat-előkészítő Balázs Piroska

Korrektor Hack Orsolya

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 654 6 (epub)

ISBN 978 963 504 655 3 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

{1} „Szerepét ő is lemondta
Az alkalmi komédiába,
Megváltozott, semmi kétség -
Végleg átalakult, hiába,
Megszületett a szörnyű szépség.”
(W. B. Yeats: Húsvét, 1916. Képes Géza fordítása)

{2} Magyarul megjelent az Európa Könyvkiadó gondozásában 1990-ben. (Fordította: Xantus Judit)

{3} Kukoricacsuhéba töltött zöldséges, sajtos hús.  A nyers kukoricalevélre vízzel elkevert speciális kukoricalisztet kennek, ebbe megy a töltelék, majd feltekerik és megfőzik.

{4} „Vágok egy kis zsenge füvet, és elviszem a nyuszinak, mert már nem győzi várni, igen, uram, bizony ám.”

{5} Sűrített tejből főzött karamellkrém.

{6} „és az első dolog, amire vártunk, megesett”

{7} „édes kicsikém, megesett”