Az emlékeket lehet dédelgetni, gyűjtögetni, elfelejteni, ki-ki kedve szerint bánhat velük. Az emlékezet hol halvány, szertefoszló, hol éles, fénylő, máskor eltünedező. Kevesen tudják, s kevesebben hiszik, hogy egy-egy emlék befolyásolható, vagy akár teljesen meg is változtatható. Ha hozzáértő babrál velük, a múltbeli események megszépülhetnek, csúffá válhatnak, vagy akár örökre törlődhetnek.

A baj csupán az, hogy mi az idő szélben lebegő hársfalombjának egyetlen virága vagyunk, sőt még az sem, csak az egyik levelén ringatózó bodobács. Így emlékezetünk is hol így, hol úgy libben, ahogy éppen a szél – vagy az is lehet, hogy a Teremtő lehelete – mozgatja. Minden igaz lehet, vagy annak hihetjük – és bárminek szöges ellentéte is. Csak egy kicsit kell másképpen fordítani a képet, csak egy egészen aprót kell mozdítani a tükrön, látcsövön, éppen hogy csak meg kell érinteni a víz válogatott fényeket visszaverő felszínét, és máris új világ tárul a szemünk elé.

Kezdődhet egy új történet úgy is, hogy valamit elfelejtünk, de akár úgy is, hogy új emlékeket szerzünk. Ki tudja, talán éppen ezekből a szavakból, ezekből a mondatokból éppen most, éppen ebben a pillanatban fakad egy új emlék egy olyan ember szívében, aki először olvassa, először hallgatja őket, és szívét megnyitja, hogy valami különleges és teljesen egyedi öltsön testet benne. Sosem lesz már ugyanaz, aki leírta ezeket a szavakat, de az sem marad többé önmaga, aki befogadja őket. Titkos szövetségre lépnek, el nem múló kötelék szövődik köztük, amelyet nem koptathat szét még az emlékezet csalóka, kivagyi játéka sem.

Közös múltjuk lesz, amelyre, bár mindketten másképpen emlékeznek majd, mást tartanak fontosnak belőle, mégis eggyé válnak általa, és többé nem értelmezhetőek önmagukban, csak egymáshoz viszonyítva, egymás szemében tükröződve.

IUSTITIA

Az igazságosság története

„Az Úrnak félelme tiszta, megáll mindörökké;

az Úrnak ítéletei változhatatlanok

s mindenestől fogva igazságosak.”

Zsoltárok könyve 19:10

Mikor Bori – életében először – beleszagolt a citronyádba, azt gondolta, a mennyországnak biztosan ilyen illata van. Pedig nem is lett volna szabad a konyhába bemerészkednie. Az érsek úr konyhája éppen olyan szentséges volt, mint egy templom vagy kápolna, nem tehette be oda akárki a lábát. Az egész palotát féltve őrizték, mert tudományosság lakott benne, meg mindenféle kincsek. Bori egyikről sem tudta, mik lehetnek, de hogy rettenetesen sokat érhetnek, abban egészen bizonyos volt, hiszen az anyja úgy suttogott róluk, mint a vajról. A vaj pedig nagyon finom. Bori már a vaj illatától is megnyalta a szája szélét. Sokszor szorult amiatt, hogy a frissen köpült vajat megdézsmálta. Nem gondolta volna, hogy akad olyan dolog, aminek finomabb illata van, mint a vajnak.

Persze nem azért ment Vitéz János érsek palotájába, hogy citronyádot szagoljon. A konyhába be sem akarta tenni a lábát. Őt csak a tudományosság meg a kincsek érdekelték. Mert ha azok odabent vannak, abban a hófehér falú palotában, akkor ő is bent akart lenni. Tudományossága volt a látó asszonynak is, akihez az anyja szemölcsöt nézetni meg kenőcsöt kevertetni járt, de azt a felnőttek minden szavából lehetett érezni, hogy az érseki palotában sokkal több tudományosság van. Olyan tudományosságok, amikkel akár még az angyalok közé is el lehet jutni, vagy legalábbis szóba lehet velük elegyedni. Bori többnyire szófogadó, szájtáti kislány volt, nemigen támadt önálló ötlete, világmegváltó gondolatai meg végképpen nem. Hiába érdekelte hát a tudományosság, amely az érseki palotában lapult, magától sosem merészkedett volna oda. A kincsekről elképzelni sem tudta, mifélék. Talán olyan templomi, csillogó csecsebecsék színaranyból, színes kövekkel rakva, amilyeneket vasárnap, a misén szokott látni. Bár az oltár közelébe sosem jutott, mert anyjával többnyire örültek, ha a bejárat mellett találtak egy talpalatnyi helyet.

Hogy a kincsek és a tudományosság ott lapultak abban a hatalmas palotában, abban Bori egészen biztos lehetett, mert nem őriztek úgy semmi mást Esztergom városában, mint Vitéz János birodalmát. Bori sokszor figyelte a kapuban álló katonák fegyvereit, amelyek éppen úgy csillogtak, ha rájuk esett a nap sugara, mint az érsek botjának aranyozott vége, ha a bazilikában egy fénynyaláb utat talált hozzá. Hogyan is juthatott volna eszébe, hogy ő, a fürdőmester lánya, bemerészkedjen egy ilyen fényességes helyre? Nem lett volna bátorsága hozzá, és nem is szagolt volna soha citronyádot saját akaratából. Lehet, az egész élete másképpen alakult volna… Persze az igazsághoz hozzátartozik, hogy be sem juthatott volna az érsek palotájába, ha nem szereti annyira a vajat. A vaj volt az oka mindennek.

Reggel még egészen jól indult minden. Bori gyorsan végzett a fejéssel. A kecskék nyugodtak voltak, éppen annyira kedvelték a hűvös, tavaszi hajnalokat, mint a kislány. Megadóan tűrték, hogy apró tenyerével kisimogassa belőlük a tejet. Tőgyük melege felvidámította Borit. Hiszen a langyos tejből vajat köpül az anyja, ő pedig belemártja majd az ujját a fényes krémbe. Ahogy ezen gondolkodott és cipelte fel a tejet a kertek aljáról a házhoz, eszébe jutott, hogy az előző bödön alján maradhatott valamennyi vaj. Letette hát a konyhában a frissen fejt tejet, és mint aki csak a macskák léptét követve téblábol, kióvatoskodott anyja mellől. A kamrában hamar ráakadt a vajasbödönre, és nem csalatkozott, akadt az alján nyalakodnivaló. A mutatóujjával kanalazta magába a vajat, de mire végzett, az egész kézfeje sikamlóssá vált tőle. Gyorsan szétkente a maradékot az alkarján, könyökén, jutott egy kicsi a nyaka hajlatába is. Nem tudott elképzelni finomabb, lágyabb kényeztetést, mint a vajat. Örült neki a nyelve, örvendezett tőle a bőre, de még az illata is elvarázsolta! Mire anyja legközelebb szólította, már nyoma sem volt szája szélén a csillogásnak, mert fiatal bőre mindig ragyogott, a vaj fényessége hamar eloszlott, felszívódott arcocskáján. Bori biztos volt benne, sosem fedezik fel, hogy megint rájárt a bödönre.

Ám délután, amikor anyja a levendulás szappantömbök darabolásába fogott, kiderült, hogy a kislány tévedett. Nagyot tévedett.

– Bori! Boriiiiii!!! – harsogott anyja hangja a csalánoson túlról. A Hévíz párája is beleremegett ebbe a kiáltásba, és a kislány pontosan tudta, hogy ez a vaj miatt van. Mégiscsak hagyni kellett volna valamennyit a bödön alján. Legalább egy kicsikét. De hát hogyan lehetett volna otthagyni, mikor olyan csodálatosan hívogató volt az a vaj? Nem igazság, hogy csak akkor lehet belőle enni, vagy akár icipicit nyalintani, amikor az anyja mondja! Miért nem ehet annyi vajat, amennyit akar? És miért nem eheti akkor, amikor akarja? Hiszen a kecske mindennap ad tejet. Bori nem értette ezt az egészet, nem tudta mire vélni anyja haragját, ám kénytelen volt meghallgatni a végeláthatatlan morgást, ami ezután következett.

– …hát nem elmondtam neked? – kérdezte az asszony, és a kislány állát megfogva úgy fordította a fejét, hogy tekintetük éppen összetalálkozzon. – Hát nem elmondtam már neked ezerszer? Vagy annál is többször, százszor? Nincs nyalakodás! Nem hiszem el, hogy megint megtörtént. Bori! Nézz ide! Nézz a szemembe!

A kislány inkább az anyja vállán foszladozó szálat nézte, amelyre éppen abban a pillanatban ereszkedett le egy megfáradt muslica. Hallotta ugyan a dorgálást, bár csak annyit értett belőle, mint az égzengésből. Távoli, vészjósló morajlásnak tetszett, és értelme nem volt képes felfogni jelentését.

– A vaj, a vaj, az arany! Hányszor verjem még abba a kerek kis fejedbe? A vajból lesz az arany, mert a népek szeretik ám a fényesre köpült vajat. Főképpen, ha ilyen kecske adja, meleg tőgyű, mint Csergő! A vaj a szappanba is jó. Mit gondolsz, miért éppen a mi szappanunk a legfinomabb a városban? Hányszor elmondtam már?! Jaj, hányszor? – pörölt az anyja, közben pedig járt a keze, ahogyan ősidők óta az asszonyoknak. Hiszen nem engedhette meg magának, hogy pusztán a zsörtölődés elvegye az idejét. Folyton tenni kellett valamit, hogy minden a helyére kerüljön, hogy idejében kapjanak enni és inni az állatok és az emberek. Míg Bori fejére zúdította szidalmait, a szappanokat egyforma hasábokba rendezte, majd egy gyékényből font kosárba rakta. Úgy igazgatta a levendulától illatozó hasábokat, hogy ne nyomják túlságosan a hátát, míg cipeli őket.

– És ezt most szépen megfogod – mutatott egy kisebb kosárra – és jössz utánam! Meg ne halljak egy kukkot sem! Csúszik? Igen? Csúszik? Megmondom én neked, mitől csúszik. A vajtól! És meg is érdemled, ha így nehezebb lesz! Akkor is elbajlódsz vele. Gyere, és egy hangod ne legyen, míg el nem érünk a pénzverőig! Nem nehéz az. Hozzad!

Bori hang nélkül kullogott anyja szoknyája mögött. A kosár füle csúszkált a tenyerében, azonban nem ez bántotta legjobban, hanem az igazságérzete. Miért nem ehet bármikor vajat? Minden nap? Hiszen a kecskét is ő feji! És van, hogy a kecskét napjában többször is megfeji… Miért nem nyalogathat hát akkor abból az átkozott vajból?! Dehogy átkozott – mennyei! Éppen ez a baj. És a tej gazból van, gazból meg annyi van, hogy sosem fogy el. A kecske megeszi az a rettenet sok gazt, csak eszi, eszi, aztán tejecskét csinál belőle. Bori sehogyan sem értette, miért ne ehetne ő pedig akkor rettenet sok vajat… Csak bámulta az anyja derekát és szipogott. Bajlódott a kosár fülével. Lépteit is szaporázni kellett, mert anyja mérgében sietősen haladt, alig győzte tartani vele az iramot. Így eshetett valahogy, hogy a főtéren, a nagy sürgés-forgásban elvétette, hogy melyik szoknya után kell mennie. Annyi egyforma szoknya libegett arrafelé, annyi hasonló csípőmozgás, csupasz boka táncolt előtte, hogy véletlenül elmaradt anyja nyomából. Nem is sejtette, hogy csak a szoknya színe egyezett, az útirány, s azzal együtt az egész élete, megváltozott.

Az érseki palotába tartó konyhai cselédek közül Katinak volt éppen olyan szoknyája, mint a fürdőmester feleségének, és Bori ezt a szoknyát követte. A tülekedésben, lökdösődésben fel sem tűnt neki, hogy csak a termet hasonló, meg talán a két asszony hajszíne. Ment csak, mendegélt a kislány, immár Kati nyomában, és nem vette észre, hogy régen nem a pénzverő felé haladnak, hanem Vitéz János palotája irányába. A kapu előtt őrködő katonák pedig sokkal jobban figyeltek Kati és a többi konyhalány rezgő kebleire, mint a nyomukban botorkáló kislányra.

Bori akkor eszmélt rá, hogy elveszett, hogy nem jó helyen van, amikor Kati gyöngyöző kacagása visszaverődött a palota konyhájának mennyezetéről. A kislány felnézett, mert az önfeledt nevetés egyáltalán nem hasonlított anyja kaffogó horkantásaira, amelyeket akkor hallatott, ha jókedve kerekedett. Katit csodaszépnek látta, noha meg is szeppent kissé, mert fogalma sem volt, ki ez a nő és ez a hangos társaság. Az érseki konyhában viszont nagy lett a felfordulás, ahogy a konyhalányok megérkeztek.

A kosarakban, átalvetőkben cipelt zöldségek, fűszerek most a konyha közepén álló asztalokon hevertek, kiismerhetetlen kuszaságban. A földre is jutott belőlük. A kislány egy óvatlan pillanatban behúzódott az egyik asztal alá, maga mellé vonta kosarát, lábait karjaival átkulcsolta, és igyekezett a lehető legkisebb helyet elfoglalni. Még lélegzetvételeit is elcsendesítette, pedig az edénycsörgés, a fapapucsok kopogása és a konyhalányok zsivajában az sem hallatszott volna, ha dalol. Sáros gumók gurultak szerteszét, levelek hullottak a kövezetre, ahogyan a tarisznyák tartalmát a nagyobbik asztallapra borították. Hogy miféle növények, termések ezek, Bori ki nem tudta volna találni. Egyedül a szamócát ismerte fel, szívesen csippentett is volna belőle, de az asztal alá kucorodva nem ért el egyetlen szemet sem. A konyhai cselédek egy kondér köré gyűltek, mert felfedezték, hogy mivel a tűz fölött felejtették, csoda módon egy háromlábú kutya képe formálódott az odaégett maradékokból a falára.

– Nem kutya az, oroszlán! – vélte a húsos szájú, gömbölyű farú Virginia, akinek csak a neve hangzott úgy, mintha apáca lenne, valójában egyszerű zöldségpucoló volt.

– Tudod is te! Láttál már oroszlánt? Mert én láttam – vágta rá másikuk.

– Tényleg, aztán milyen volt az az oroszlán? – kérdezte Kati, és Bori még az asztal alatt is érezte, hogy itt aztán bárki bármit mond, úgyis ennek a nevetős nőnek lesz igaza.

– Sörényes, lombos farkú.

– Talán lompos, nem? – kacagott újra Kati, hogy a mennyezeti gerendán száradozó fűszerek is beleremegtek.

– Na, már megint a lompos farkaknál tartunk – vihogott orra alatt Virginia, miközben kosarából az asztalra borított egy tucat citronyádot.

A nagy nevetésben az egyik gyümölcs az asztal alá esett, éppen Bori közelébe, aki még mindig dermedten kucorgott. Nem mert előbújni, szólni sem. Rémületében sírni is elfelejtett.

A világítóan sárga, feszes bőrű gyümölcs úgy gurult mellé, mintha bizony egyenesen a Nap pottyant volna oda, a konyhakőre. Látott már Bori szépséges almát, mosolygó barackot meg szőlőt lila, pocakos szemekkel, de efféle csuda valamit sohasem. Először a mutatóujjával érintette, majd kicsit megbökdöste, végül tenyerébe vette. Ahogy a citronyád a markába simult, rájött, hogy a héja olyan tapintású, akár az emberi bőr.

Meseszép, gondolta, és az orrához emelte. Ekkor érezte meg a mennyország illatát. Mert ahogy beszippantotta a citromszagot, rögtön bizonyossá vált számára, hogy ez a gyümölcs nem lehet földi eredetű, ilyen csak a felhők felett, a mennyek országában teremhet. Szinte látta, amint karcsú, fehér szárnyú angyalok szüretelik ezt a fényességes csodát, és ez az illatos gyümölcs úgy röppen a kosarukba, hogy közben minden szem körül glória ragyog.

– Különben is, hogy lehetne egy oroszlán háromlábú? – bökte oldalba Kati Virginiát.

– Ha van háromlábú kutya, lehet háromlábú oroszlán is.

– Persze, persze! Aztán azt mondd meg, te nagyokos, hogy miféle teremtmény tudná leharapni egy oroszlán lábát?

– Nem azt mondtam, hogy létezik háromlábú oroszlán, hanem azt, hogy ez a folt itt az edény alján úgy néz ki!

– Mi a különbség? – kérdezte a pattanásos képű Böske.

– Ajjj! – legyintett Kati.

– Különben egy sárkány – fűzte tovább Virginia.

– Mi van a sárkánnyal?

– Hát egy sárkány le tudná harapni egy oroszlán lábát.

Hű, miféle helyre keveredtem, gondolta magában Bori. Mennyei gyümölcsök potyognak, sárkányok és oroszlánok kerülnek elő, közben meg száll mindenfelé ez a vastag csülökillat. És a cselédlányok csak kacagnak, kacagnak vég nélkül.

Egy szigorú tekintetű apáca vetett véget a lányok viháncolásának. Bori csak fekete skapuláréjának alsó szegélyét látta az asztal alól. Nagy csend kerekedett hirtelen, csupán a kondérok alatt ropogó tűz pattogása és a sarokban összekötözött lábbal vergődő tyúkok kárálása hallatszott.

Micsoda fura szoknyájuk van az apácáknak, gondolta a kislány. Nem ráncos és gyűrött, mint a konyhalányoké, hanem sima, egyenes. Nagyon igyekezett, hogy észrevétlen maradjon, még kisebbre húzta össze magát. A citromot úgy fogta a markában, mintha egy főnixmadár tojását dédelgetné. Elhatározta, akármi ez a csodaillatú gyönyörűség, ő bizony hazaviszi. Már csak azt kéne kitalálnia, hogyan szabaduljon ebből a nagy felfordulásból. Talán az előbb kellett volna kiosonnia, amikor nagy volt a sürgés-forgás, mert mióta ez az apáca beállított, azt is hallani lehetett, ahogy a szakácsnő szárított tárkonyt morzsolt a levesbe.

Ki lehet ez az apáca, hogy ennyire félnek tőle a cselédek? – tanakodott Bori, és úgy igyekezett, hogy megpillantsa a fiatal nő arcát. Nem járt sikerrel, mert akkor fel kellett volna fednie magát. Így annyit látott, hogy a szépen ringó skapuláré szegélyén egy csiga mászik. A termetes állat jó ideje az apáca köpenyén lehetett, mert nyálkája hosszú, kacskaringós mintát húzott a szöveten. Mintha bizony éppen azért kúszott volna oda, hogy ezüstcsíkokat hímezzen az egyhangú, fekete öltözetre.

Az apáca csak beszélt, beszélt. Mondandójának elejét még többé-kevésbé értette Bori. A zöldségekről esett szó, meg a konyhalányok végtelen lustaságáról. Aztán a szavak kezdtek összefolyni, duruzsolássá váltak. A gőz és a konyhai meleg körülölelték. Közelebb vonta magához kosarát, az egyetlen dolgot, amely ismerős volt ebben a fura palotában, ebben a kongó falú konyhában. Az angyalok nyelvének szavait hallotta, mintha vasárnapi misén lenne, és elcsodálkozott, hogy ezt a nyelvet nem csak a férfiak, hanem a nők is beszélik. Persze susogtak a népek eleget az apácák tudományosságáról, azonban valahogy másmilyennek képzelte őket. Imádságosnak, csendesnek, gyöngyvarrósnak, csipkeverősnek, nem ilyen páternoszteresnek. Honnan tud így prédikálni ez az apáca? És miért éppen az érsek konyhájában tart szentbeszédet?

Bori pillái elnehezültek. Az oldalára dőlt, lassan, hogy a citronyádnak baja ne essen. Hátát kosarához tolta. A kondérban rotyogó csülök kipárolgásai összekeveredtek a markában tartott citrom, és az asztalon, a feje felett felhalmozott murok illatával. Az apáca dallamos hangja megnyugtatta, álomba ringatta. Mielőtt átlépte volna az álom és ébrenlét határának soha fel nem térképezhető határmezsgyéjét, eszébe jutott, hogy anyja biztosan keresni fogja, de akkor már ezen sem aggódott. A tenyerében tartotta a citromot, és habár ujjainak szorítása engedett a héján, kicsit kételkedett abban, ha egy ilyesféle csodával, a mennyország gyümölcsével állít haza, akkor mindent megbocsát majd neki az anyja. Az elkóborlást, meg azt is, hogy nem ért oda minden szappan idejében a pénzverőkhöz. Mérges lesz, az biztos. Itt már nem csak kiabálás lesz, előkerül a nádpálca is, amit amúgy arra használtak, hogy a libákat esténként hazahajtsák a folyópartról.

Úgy köszöntött Esztergomra a hajnal, olyan pazarlóan és fennhéjázóan, mintha soha többé nem akarna megjelenni a föld színén. A tavasz kibontotta végtelen színeit, csupán a zöldekből száz- és százfélét vonultatva fel. A jegenyék ezüstzöldje, a pitypangok olajoszöldje, a levendula zöldesszürke levelei, és a pipacsok sötétzöld szára a Duna felől érkező szélben hűsöltek, éppen csak annyit moccanva, hogy ne zavarják meg a teremtett világ rendjét, hogy le ne pottyanjon róluk a megpihenni vágyó szender, katicabogár. Ködösfehér zölddel integettek a hársfák, lombjukban zúgott, bözsgött több kasra való méh. Minden virágot bebarangoltak a rovarlábak, szárnyak zizegtek, és aki alulról feltekintett a fák koronájára, úgy látta, hogy remeg, vibrál minden águk, mintha borzongna. Nem hidegrázós, félelmetes borzongással, inkább olyanféle édes bizsergéssel, ami a szerelmesek karját lúdbőrözi, miután egymásba feledkeztek és vágyuk betelt. Termékenyítő, büszke borzongás volt ez, még ha úgy tűnt is, senki sem veszi észre.

Az egyszer biztos, hogy Kati, a konyhalány ügyet sem vetett a hársfalevelek rezdüléseire. A felé szálló édes-mézes illatot ugyan érzékelte, de eszébe sem jutott, honnan eredhet. Csak azon igyekezett, hogy idejében visszaérjen a konyhába. Nem azért szorította az idő, mintha túl sokáig tartott volna a fejés. Egészen más miatt kellett szednie a lábát. Az istállóban ahelyett, hogy a széles szájú korsókba töltötte volna a tejet, hogy mihamarabb tálalják az érseknek, az egyik tehenészfiú kényeztetésébe fogott. Nem tudott, egyszerűen képtelen volt ellenállni neki. Már első alkalommal levette a lábáról, pedig akkor csak az alkarját simította meg és belefújt a hajába. Legközelebb az istálló feletti szénapadláson találta magát vele, kéjes nyögések közepette. Sok hajnal telt így azóta, és Kati egyre jobban tartott attól, hogy rajtakapják titkos szeretőjével. Másoknak is odaadta magát olykor-olykor a parti nádasban vagy a magtárban, de ezzel a tehenészfiúval túl sokáig feledkeztek egymásba.

Bizsergető nyugtalansággal sietett vissza az érseki konyhára, ahol a többiek ilyen tájban éppen csak ébredeztek. Az őrök meg sem kérdezték, hová tart, hiszen minden reggel éppen úgy cipelte a korsókat.

Szerencsére senki sem hiányolta. Gyorsan letette a korsókat, és lehajolt, mert úgy emlékezett, hogy a köpülőt legutóbb az asztal alá fektette. Legnagyobb meglepetésére a köpülő helyett egy összekucorodva alvó kislányt talált odalent. A gyerek hosszú, szőke hajtincsei, mint megannyi kifakult kígyó, szanaszét tekergőztek a kövön. Szép arcocskája akár az angyaloké a Szép-templom falain. Nem rémlett neki, hogy valaha látta volna a palotában. Hogy keveredhetett ide? Talán éjjel lopódzott be?

Társait kérdezgette, de egyikük sem ismerte. Viszont olyan édesdeden szundikált, hogy nem volt szívük fölébreszteni.

Míg várták, hogy felébred, lábujjhegyen jártak, és mindenféle finom falatot összegyűjtöttek, ami csak az érsek konyhájában kínálkozott. Nem volt nehéz dolguk. Annyiféle különc alak vendégeskedett Vitéz Jánosnál, és mindnek másra támadt gusztusa. Müller mester, aki folyvást a csillagokat leste, a sajtokért rajongott. Galeotto Marzio a rezgő bőrű sülteket, a beesett képű Csezmiczei János, az érsek unokaöccse, aki Janus Pannoniusnak hívatta magát, pedig a fügét, a hízott gödölyét és a mandulát szerette. Ez utóbbiról – azt rebesgették legalábbis – verset is farigcsált, bár a konyhalányok el nem tudták gondolni, hogy egy manduláról mit lehet mesélni.

Mire Bori felébredt, csupa ízletes csemege várta, és öt, széles szájjal vigyorgó lány figyelte minden mozdulatát.

– Gyere, gyere, bátran bújj csak elő! – biztatták.

– Cic, cic… – csalogatta a mindig tátott szájú, szénaboglyahajú Minke is.

– Jaj, hát nem macska, te, ne ciccegj neki! – okította a maga módján Kati Minkét.

– Nézd csak, mi van itt neked! – lógatta Virginia az egyik tálat az asztal alá. – Alma, egyenesen Mátyás király budai vadasparkjából, ez meg visegrádi mogyoró. Ó, ó!! És ez itt a legjobb! Süntüskére szúrt mazsola, mézbe mártva.

– Fügét ettél már? – mosolygott rá Sajtos is. – No, el ne sírd magad!

A vörös hajú, szeplős képű Sajtos ritkán szólalt meg, akkor is alig lehetett hallani a hangját. Éppen ilyen megszeppenve kucorgott ő is a konyha sarkában, amikor apja annak idején az érsek házába kísérte. Megesett a szíve a citromot szorongató kislányon.

Bori talán el is pityeredett volna, ha be nem szalad a konyhába egy fészekaljnyi fürjcsibe. A savanyú káposztás hordók és a liszteszsákok között csipogtak, apró körmeikkel nehezen kapaszkodtak a fényesre kopott konyhakövön. A pöttyös kis jószágok elterelték Bori figyelmét. A konyhalányok úgy kergették őket, mintha veszedelmes ragadozók törtek volna be az érseki palotába, hogy Bori jobb kedvre derüljön. A sikoltozás és viháncolás közepette nagy dérrel-dúrral belépett Rottya, az érseki konyha legfőbb szakácsnője.

– Éppen időben érkeztem. Mi ez a felfordulás? – törölte homlokáról a verítéket. – Csak egy hétre húzom ki a lábam, és minden a feje tetején áll?

A magas, szikár asszony inkább tűnt szüntelenül böjtölő apácának, semmint minden jó falat értő ismerőjének, de vérmérséklete cseppet sem különbözött más konyhafőnökökétől. Dorottya, merthogy eredetileg így hívták, csak ránézett a kislányra, és így folytatta:

– Ó, te meg ki vagy? – de meg sem várta, hogy Bori levegőt vegyen a válaszadáshoz. – Tudom én! Hát tudom én! Éppen olyan a szemed, mint az anyádé. Az is ilyen kerekre nyitotta mindig a szemeit. Főképpen, amikor meglátta apádat, a fürdőmestert. A király károgó madarára mondom, apád akkor még csak dögönyözőinas volt. Azóta persze jól felvitte az Isten a dolgát! Hát hogy kerülsz te ide?

Bori, aki maga is rájött, hogy Rottya mellett esélye sincs megszólalni, egy fügét tömött a szájába, miközben hol Katira, hol a még mindig a konyhában futkosó fürjcsibékre lesett.

– Biztos anyád hozott ide. Mert szép dolog a fürdősmesterség, no de mi az a szakácsművészethez képest?! Bölénykaki! Nem, inkább teveszar! – Rottya megemelte párszor a könyökét. Nem lehetett tudni, hogy a hóna alatt összegyűlt izzadságot szellőzteti, vagy a következő mondandója valami madárféléről szól majd.

– Jaj, egy hétig hagyom csak itt a konyhát, egyetlen hetecskéig – fordult újra a konyhalányokhoz, mert szeme a mosatlan edényekre tévedt –, és mit találok?! A királynak főzök, egyenesen a felséges Mátyásnak, mert hát mikor csapjon a fészkes rüh a visegrádi fakanálforgatókba, ha nem most? Jaj, kapjátok már össze magatokat, lepcsesek! Aztán valamelyik vigye haza a fürdőséknek ezt a kis virágszálat! Nem! Nehogy elvegyétek tőle azt a citronyádot. Vigye csak haza! Aztán pár év múlva, ha kicsit megerősödik, és elbír egyedül egy csokor csalánt, jöhet a kezem alá, mit bánom én!

Bori kerek fejecskéjében, gyenge szívecskéjében sosem kavargott annyi különféle, egymásnak ellentmondó érzés, mint akkor reggel, amikor Minke hazakísérte. A szappanoskosarat a konyhalány cipelte helyette, mert Bori a világért el nem engedte volna a citronyádot. Kapaszkodott belé, mert úgy gondolta, most aztán jól eltángálja az anyja, hogy merre kóborolt, és legalább ez a csodagyümölcs megmaradjon neki. A veréstől való félelem mellett ott feszítette mellét a büszkeség, hogy az érsek udvarába hívták konyhalánynak, a váratlan kaland minden izgalma és a citrom birtoklásának el nem múló boldogsága. Vajon van magja ennek a meseszép golyóbisnak? Na és az íze? Az íze vajon milyen lehet? Bizonyára édes, mint a barack, és lágy, akár az aszalt szilva – legalábbis Bori így képzelte.

A Szent Tamás-hegy lábánál, a fürdőmester apró házában Borit úgy fogadta az anyja, mintha bizony maga a király látogatott volna hozzájuk. Széles mosollyal ölelte keblére, és eszébe sem jutott elővenni a nádpálcát. A kislány nem tudta mire vélni ezt a nyájas hangot. Sokkal érthetőbb lett volna, ha szépen elveri az anyja, ahogy az ilyen esetekben lenni szokott. De az asszony a szidalmak és az ütlegelés helyett kenyeret vágott, és vastagon megkente vajjal.

– Egyél, te kis kóbor galambocska! – simította meg a kislány fejét. – Várj, teszek rá neked mézet is.

Szokatlanul nagy mézesbödönt kerített elő valahonnan, és a vajas kenyérre sűrű, barna mézet csorgatott. Bori egyáltalán nem volt éhes, az érseki konyhában kapott finomságok majd szétfeszítették a gyomrát. Méregette a kenyérdarabot, amely akkorára sikeredett, mint amekkorát apjának szokott vágni az anyja, de egy ujjal sem nyúlt hozzá.

– Citronyád! – tolta anyja orra alá a gyümölcsöt. – A palotában kaptam. Szagold meg!

Kis ujjai óvatosan tartották a gyümölcsöt. Az asszony megszagolta.

– Hát aztán mit láttál abban a palotában? – kérdezte az anyja. – Na, egyél már!

Bori nekilátott a kenyérszeletnek, bár inkább csak a szélét rágicsálta, hogy anyja kérésének eleget tegyen.

– Csigát láttam, meg pöttyös kismadarakat. Odagurult elém ez a citronyád, és jött egy apáca is. A palotában nagyon jó szagok vannak.

– Az érsektől kaptad ezt a citronyádot?

– Nem, dehogy! – nevetett Bori. – Ez egyenesen a mennyből pottyant elém. Csak gurult, gurult. Hozzám gurult. Engem választott! Vasárnap majd megeszem.

– Miért vasárnap?

– Mert akkor tiszta és illatos leszek.

Bori úgy várta a saját maga által kijelölt vasárnapot, mintha egyenesen az érsek parancsolta volna neki, hogy meg ne merészelje hamarabb enni a citronyádot. A feszes héjú gyümölcs szinte világított a fürdőmesterék házában. Semminek sem volt ehhez hasonló színe a házban, az ember alkotta tárgyak egyike sem pompázott hasonló köntösben. Talán a pimpó virágán, vagy a boglárka szirmain csillant hasonló fényesség. Úgy tűnt, a Teremtő csak gyakorlásként festette a rét ingó szárú virágaira éppen ezt az árnyalatot, mert teljes pompájában a citronyádon akarta kibontani. Talán csak Mátyás király és az érsek ehetett hasonlót, gondolta Bori, és valahányszor tehette, megsimogatta, megszagolta csodálatos szerzeményét.

A fürdőházban persze nem állt meg az élet. A citronyád, bármennyire földöntúlinak tetszett, nem segített a fürdőlepedők, a kötések mosásában, sem a teregetésben. A Hévíz mellett az ispotályban johanniták és néhány apáca teljesítettek szolgálatot. Bori apja, Tamás, fürdőmesterként a messzi földről érkező, gyógyulni vágyó betegeket, hátfájósokat fogadta. Dögönyözte, masszírozta, borogatta és kenegette a tehetőseket, Mátyás király különös vendégeit, Vitéz érsek tudós magisztereit. Habár az ispotály a rászorulókat ugyanúgy vendégül látta, és egyes napokon a fürdőházban is megmártózhatott bárki, a fejedelmi kiszolgálás azoknak járt, akiknek feszült az erszényük.

Ilyenkor, amikor a napsütésre nem kellett lesni, mert minden zugba magától betalált, és a Hévíz partja vízililiomok illatával telt meg, a fürdőmesteri házban rengeteg teendő akadt. Már reggel elő kellett készíteni a dézsákat, némelyiket kisúrolni, melléjük pedig lepedőket készíteni. Az urak szívesen csipegettek mézes süteményt, szőlőt és almát, miközben a meleg víz enyhítette fájdalmaikat, ezért kora hajnalban sültek a kemencében a finom falatok.

Bori apjához az érseki udvarból is sokan jártak, minden esztergomi dicsérte aranyat érő kezeit. De nem csak Vitéz János tudósai fordultak meg nála gyakran, hanem a király vendégei is. Bár Mátyás király jobban kedvelte a várbeli fürdőházat, többször megmártózott a Hévíz párálló habjaiban. Főképpen hosszú hadakozások után választotta az ispotály melletti tavacskát, hogy enyhüljön a feszültség a vállában, hátában. Egyesek azt állították, hogy ha a páncél kidörzsöli a férfiember bőrét, a legjobb, ha az esztergomi meleg vízben enyhíti kínjait. Tamás flastromjainak nem akadt párja a környéken. Borogatásait nagy gonddal készítette elő. Hol hidegen, hol melegen fektette a kötéseket a meggyötört végtagokra, nyakra, ahová éppen kellett. A fürdősházban mindig akadt fehér viasz, faolaj, gálickő, tömjén, kámfor, sárkányvér és mágneskő – sosem lehetett tudni, éppen miféle kórsággal érkezik a kedves vendég. Ha a nagyuraknak nem számított a pénz, akár sárga viasz, múmiapor, grispány vagy kék liliom gyökere is kerülhetett a flastromra. A fürdősmester pontosan el tudta találni, hogy rózsaolajjal kell lágyítani vagy éppen terpentinnel felereszteni a frissen elkészült kenceficéket.

Bori anyjának levendulás szappanjait inkább a hölgyek kedvelték. Az asszony máshoz is értett, és ez talán nagyobb forgalmat biztosított, mint a harcosok fájó tagjainak ápolása. Ha valamelyik lánynak, asszonynak nem akart megjönni a baja, elment Magdához, aki forró ülőfürdővel, keserű teával és az apró, asszonyi talpak nyomogatásával elérte, hogy mihamarabb megtisztuljanak – mert a rossz vérnek bizony távoznia kellett. Az asszony tudta azt is, milyen olajat kell a fülbe csepegtetni, ha zúg. Ha pedig valaki csuklott, mert béka bújt meg benne, máris kevert neki kőrisfa héjából, rutából és ecetben áztatott kenyérhéjból gyógyitalt.

Mire elérkezett a vasárnap, a citromkóstolás napja, addigra az egész család megfeledkezett Bori különös, palotabeli kalandjáról. Senkinek sem jutott eszébe, hogy éppen aznap tervezte Bori megízlelni féltve őrzött szerzeményét. A kislány ennek örült, mert semmi kedve sem volt megosztani a citronyádot. Az övé. Ő tévedt el, ő kucorgott az asztal alatt az érsek konyhájában, és egyenesen az ő lábához gurult. Ő fogja megenni. Egyes-egyedül.

Hogy biztos lehessen benne, senki sem fogja megzavarni a mennyei gyümölcs élvezetében, szerzeményét inge alá rejtette, és felmászott az udvaron álló hársfára. Nem először ücsörgött odafönt. Ha nem akart szem előtt lenni, felkapaszkodott a lombok közé. Ilyenkor, tavasszal óvatosan, minden mozdulatot megfontolva kellett az ágakba markolni, mert annyi, de annyi méh igyekezett azon, hogy valamennyi virág be legyen porozva, hogy könnyen beletenyerelhetett az ember egybe, ha nem vigyázott. Persze Magda, az anyja, remek flastromot tett volna a méhcsípésre, amely hamar lelohasztja a fájdalmat, de Bori jobbnak látta, ha inkább figyel. A méhek is Isten teremtményei, nem tanácsos felbosszantani őket.

Rejtekhelyére, a legkényelmesebb ágvillába mászott, és elővette a citronyádot. Arra gondolt, hogy a citrom fája olyan lehet, mint a hársfa, csak sokkal, de sokkal magasabb. Úgy képzelte, szőlőszerű fürtökben lógnak rajta a citromok. Megeszem minden porcikáját, csak a magját teszem el, hogy saját citromfám legyen, gondolta, és egy utolsó szagolás után teljes erejével beleharapott a gyümölcsbe.

A fényes héj, amely eddig hívogatóan kínálgatta magát, nehezen engedett Bori fogainak. A kislányt mégis akkor érte a meglepetés, amikor a kesernyés, fehér réteg alól a szájába fröccsent a leve. Egyik szeme becsukódott, szája grimaszra húzódott, a nyaka belefeszült a rettenetes, sosem tapasztalt savanyúságba, amely talán leginkább az ecet ízére hasonlított. Elkeseredettségében, mérgében földhöz vágta a citronyádot. Hogy lehet ilyen szörnyű íze egy ilyen gyönyörűségnek! – háborgott magában. Ah, biztos éretlen szem jutott neki!

– Nem igazság! – mormogott az orra alatt, miközben lemászott a fa tetejéről. Rövidesen az egész család indul fel a várba, a Szép-templomhoz, addig meg kell mosakodni, fésülködni. Belerúgott a citromba, amely egyenesen a karám melletti trágyadombhoz gurult, és egy tehénlepényben állapodott meg.

Úgy tűnt, a Hévíz állandó, meleg párája, és a trágyadomb langyos nedvei kedveztek az elhullajtott citronyádnak. Pár hónap múlva ugyanis a magjából sarjadt növényke megerősödött, leveleket nevelt.

Aztán persze megérkezett a tél, és a csodanövény ledobta minden levelét, amikor az esztergomi fagyok megszorongatták. Bori mit sem törődött már a citrommal, viszont az álma, hogy konyhalány legyen az érseki udvarban, gyökeret eresztett szívében.

A hársfák többször virágruhát öltöttek, majd álltak hóruhába fagyva. Évről évre vastagodott törzsük, eső áztatta ágaikat, hangyák járták törzsüket és bodobácsok tartottak orgiát gyökereik hátán. Lehullott leveleik zizegő, sárga szőnyeget simítottak az esztergomi utcákra, hogy gyönyörűség volt bennük járni, majd barna péppé áztak, és rostjaikra bomolva ismét az anyafölddel olvadtak össze.

Bori rég megfeledkezett Rottya mondatáról, hogy ha fel tud nyalábolni egy csokor csalánt, akkor jöhet a keze alá dolgozni. Pedig nem csak egy csokornyit bírt el. Gyakran előfordult, hogy a határból egész ölnyi csalánnal tért vissza, hogy a kacsák elé szórja. Közben arról ábrándozott, hogy visszatér egyszer abba a csodaszép palotába, amely tele volt fenséges illatokkal, a világ összes finomságával, és kacagó, vidám teremtésekkel.

Tamásnak, az apjának, persze egészen más tervei voltak egyetlen lányával. Egy nap, mikor Bori éppen a lepedőket emelte ki a Hévízből, és minden igyekezetével azon volt, hogy jól kicsavarja őket, mellé lépett.

– Mosakodj meg és vedd fel a vasárnapi szoknyádat! – mondta. – Mindjárt indulunk!

Hogy hová tartanak, azt elfelejtette közölni, és Bori hiába pillantott anyjára, hogy magyarázatot kapjon, csak a vállát vonogatta. Ha sejtett is valamit, nem sietett lánya tudomására hozni. Egy mázas köcsögöt kerített, és Bori kezébe nyomta.

– Ezt is vidd!

Mire Bori megkérdezhette volna, minek, már ott sem volt. Tamás viszont hamar előkerült, és nagyra nyitotta házuk ajtaját. Szótlanul vágtak neki az esztergomi utcáknak. Először a Szent Tamás-hegy árnyékában jártak, aztán a malomnál, majd a vízemelő gépnél. Ezt a különös szerkezetet, amely sokak számára ördöngösnek tűnt, a Duna hajtotta, és segítségével vizet juttattak a várba. Deszkazsindellyel fedett, kupolás tetején gyakran ültek galambok. Kőmedencéjében tölgy-, cser- és akácfából faragott kerekek forogtak, és ötven ládikaszerű dézsában emelkedett a víz, emberi derék vastagságú alkatrészek, vastengelyek segítségével.

A Visegrád felé vezető úton, mielőtt elérték volna a Zöldmező határában húzódó földeket, ismét felfelé vették az irányt. A kőházakat egyre kisebbeknek látták, ahogy távolodtak. A hegyoldalban hamar sűrű erdőbe értek. A fák koronája összezárt, az avar között apró virágok keresték a napfényt. Bori sosem járt erre, pedig kitaposott ösvény vezetett egyre magasabbra és magasabbra. Hová mehetünk? – tanakodott magában. Hátán csorogni kezdett a veríték, egyre szebben domborodó melleit kellemetlenül dörzsölte a vászonruha. Vasárnapi szoknyájára, ahogy kiléptek a közeli tisztásra, apró, fekete rovarok röppentek. Hiába próbálta elhessegetni őket, folyton visszaszálltak.

Nagy termetű, bozontos kutya szaladt az üdvözlésükre egy közeli házból. Tamás, a fürdősmester jobban megrémült tőle, mint Bori. A lány rögtön látta, hogy ártalmatlan jószág. A rét szegélyét köpűk pettyezték, amerre a szem ellátott, egymás mellett sorakoztak ezek a fatörzsből kivájt méhlakások, amelyek szájánál erős döngéssel rajzottak a méhek.

A kutya ugatására nemsokára előkerült a méhész. A két férfi kézfogással, vállveregetéssel üdvözölte egymást, és a ház mögött húzódó földek felé vették az irányt.

A méhész körbevezette őket a kertek alatt, végül újra a kaptársoron kötöttek ki.

– Gyertek be a házba, kóstoljatok! – invitálta őket vendéglátójuk.

A nem túl tágas, nádfedelű házban az egyik hosszanti falon polcok futottak végig. Kisebb-nagyobb köcsögök és bödönök sorakoztak rajtuk. A kemence oldalában nyúlánk vajköpülő mellett alacsony asztal állt két széles paddal, a tetején cserépedényben nagy csokorban izsóp, bojtorján, rozmaring és üröm. Bori mindegyik növényt ismerte, anyja gyakran keverte levelüket, virágukat a gyógyító borogatásokba.

– Ahány méz, annyi szín, annyi íz. Én ezt szeretem a legjobban. – A férfi egy fakanálnyi mézet nyújtott Tamás felé.

– Ez rózsaméz, meghűlésre a legjobb – felelte Tamás, majd továbbadta a kanalat Borinak, hogy ő is kóstolja meg.

– Jó az másra is – felelte a méhész. – Mutatok még!

Egyre-másra nyíltak a bödönök, Bori fel sem tudta volna sorolni, hányfélét kóstolt. Az árnyas házba beszorult a levegő, a kitámasztott deszkaajtónál éles rajzolattal világított be a nap, sugarában porszemek és unott legyek repkedtek.

Bori éppen a hársmézet kóstolta, amikor belépett a házba a méhész fia. Pár évvel lehetett idősebb nála, és szemmel láthatóan zavarba jött attól, hogy ott találta őket. Mintha elfelejtette volna, miért indult, csak téblábolt. Köszönni sem mert, vagy talán megfeledkezett róla.

Az apja egy tányér vajat nyomott a kezébe:

– Kínáld meg a vendégeket! Tedd az asztalra, hozz kenyeret!

A fiú kissé magára talált, most, hogy tennivalója akadt, és miközben a kenyeret szelte, lopva Bori felé tekintgetett. Hamar bekapcsolódott Tamás és a méhész beszélgetésébe.

A lány nem nagyon foglalkozott velük. Untatta a férfiak beszéde Mátyás király katonáiról, az adókról és más efféle, teljesen lényegtelen dolgokról. A lószerszámoknál végképp elvesztette a fonalat. Nem érdekelték a hámok, a nyergek, a zablák. Arról ábrándozott, milyen jó lenne, ha neki is ilyen hosszú nyakú vajköpülője lehetne. Hasonlót látott az érsek konyhájában. Varázsszerszámnak tekintette, hiszen a közönséges tejből krémes, fényes vajat lehet vele készíteni.

– Ugye, jó lesz, Borikám? – tette a vállára a kezét az apja, és Bori hirtelen meg sem tudott szólalni. Fogalma sem volt, miféle gondolatmenet, párbeszéd kellős közepében kellett felocsúdnia álmodozásából. Kissé bárgyú félmosolyra húzta száját, és letette a mézkóstoló fakanalat. Megigazította szőke hajfonatát, mire a tincsek méztől ragacsos ujjai közé gabalyodtak. Elpirult, mert felfedezte, hogy a három férfi őt bámulja kérdő tekintettel.

– Ugye, jó lesz? – kérdezte a méhész is. A lány ettől még jobban zavarba jött. Hogy mire vonatkozhatott a kérdés, fogalma sem volt, hiszen nem tudta, miről beszéltek éppen.

– Mint a méz – vágta ki végül magát, mert az jutott eszébe, mi másról lehetett volna szó, ebben a házban, a kaptárok sora mellett.

Időközben az otthonról hozott bödönüket megtöltötte a méhész fia. A két idősebb férfi Bori válaszának hallatán nagy nevetésben tört ki, a fiú pedig felkapott egy kosarat, és mintha sürgős dolga lenne, otthagyta őket.

– Akkor ezt megbeszéltük – csapott egymás markába Tamás és a méhész.

Bori felnyalábolta a mézzel telitöltött csuprot, és örült, hogy végre hazaindulnak.