Tade Thompson: The Legacy of Molly Southbourne

Copyright © 2022 by Tade Thompson

Hungarian translation © Molnár Berta Eleonóra, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tade Thompson: The Legacy of Molly Southbourne

Tor Book, Macmillan Publishing Group, LLC., 2022

Fordította: Molnár Berta Eleonóra

ISBN: 978 963 598 106 9 (epub)

ISBN: 978 963 598 107 6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

Aliette-nek,
legkorábbi támogatómnak

„…Először visszariadtam, képtelen voltam elhinni,
valóban az én képemet veri vissza a víztükör…”*

MARY SHELLEY: Frankenstein

Egy

NOEL BERG HANGOSAN ÉNEKEL, hogy ébren tudjon maradni. Van valami a vezetésben, amitől mindig elálmosodik. Talán az autó rázkódása vagy a motor búgása, talán egy gyerekkori emlék, ahogy az autóban aludt, miközben az apja vezetett és vitte a családot valahova. Sötét van, az éjszaka közepe. Alig lát néhány másik autót ezen a vidéki úton. Black Sabbathot énekel és burgonyaszirmot ropogtat, ez a receptje az ébren maradáshoz. A ropogósság kulcsfontosságú elem: a hang, ahogyan a darabkák széttörnek a szájában, és az is, ahogy ellenállnak a nyomásnak. Répát kéne ennie inkább. Az egészségesebb lenne. De ez olyan fokú tervezést igényel, amire Noel nem érez hajlandóságot.

Kidurran egy kereke. A zajtól, az autó kanyargásától, a felnik által megkínzott, gyűrött gumi klaffogásától összeszorul a szíve. Évek óta nem cserélt kereket, és annyira kijött a gyakorlatból, hogy biztosan elügyetlenkedné. De meg fogja csinálni, mert túlságosan szégyellené az autómentőket hívni egy lapos kerék miatt. Félreáll az autóval, a rádióból egy Ozzy Osbourne-szám visít, és örül, hogy nincs senki az úton.

Leállítja a motort, kikapcsolja a biztonsági övét, és kiszáll az autóból. Csend van. Vér lüktet a fülében, naná. Csak a kipufogó füstjét és az aszfaltra égett gumi szagát érzi. Megérinti az aszfaltot, hogy megnézze, megtartotta-e a rá sütő nap melegét. Nem meleg.

Elmúlt már éjfél, az ég sötét kékjén ragyognak a csillagok, amiket általában nem látni a fényszennyezéstől. A fák teteje határozza meg, hogy mit láthat és mit nem a Tejútból. A fák vonala alatt sötétség. Butaság. Visszatér az autóhoz, beindítja a motort, és bekapcsolja a vészvillogókat. Felnyitja a csomagtartót, éket tesz az ép kerekek alá, majd meglazítja a kerékanyákat a lapos keréken. Valami recsegést hall, mintha chips ropogna. Felegyenesedik, és felkapcsolja a fényszórókat. Nem lát semmit. Lélegzet-visszafojtva fülel. Semmi. Beállítja az emelőt, és tekerni kezdi. Megáll, felegyenesedik. Ez alkalommal biztosan hallott valamit.

Még éppen időben fordul meg, hogy elkapjon egy rövidke mozdulatot, majd hirtelen csillagokat lát, ahogy ledöntik a lábáról. Fel sem kiált. Sokáig tudatánál marad, miközben valami nekicsapódik a testének, összezavarja a látását, a háttérben pedig végig Ozzy és egy elektromos gitár szól.

Tudja, hogy mozgásképtelen.

Tudja, hogy haldoklik.

Kettő

MYKE ELSZÍVJA A CIGARETTÁJÁT, a végét elnyomja a hüvelyk- és mutatóujja között, eldobja és eltapossa a csikket. Megnézi, hogy nem lát-e parazsat vagy füstöt a földön, majd elégedetten elkezd visszafelé kocogni. Nem erőlteti meg magát, lassan, nyugodtan halad. Nemrégiben kezdett csak újra futni, miután előző hónapban fáradásos törést szenvedett. A háziorvosa szerint elképzelhető, hogy Myke a korai csontritkulás jeleit mutatja, ami nagyon bántotta a nőt. Nem mintha zavarná, hogy középkorú lett, csak eddig olyan sok figyelmet fordított a testére, hogy nehezen tudja elviselni, hogy elkezdett lerobbanni.

A jeleket figyeli, az ágak állását, a sziklák és a kövek elrendeződését, az út kanyarulatait, amelyek elárulják, merre jár. Ez egy ismeretlen útvonal számára. Myke szokásává vált, hogy teszteli magát, amikor idegen ösvényeken fut. Leköti az elmét. Felhős idő van, áthatolhatatlan takaróként borít mindent; elképzelhető, hogy esni fog, és Myke agya egyik szegletében felderengenek az árvízi riasztásról szóló hírek. De nem ebben a térségben. Felgyorsít, próbálja kitalálni, meddig bírja. Le kéne cserélnie a futócipőjét.

Elhalad egy farm mellett, ahol tehenek kérődznek hanyagul, nemtörődöm módon. A trágyaszagot felkapja a szél. Nem zavarja Myke-ot. Szereti a farmokat. Felriaszt egy varjút, ami egy dögön lakmározik. Annak idején halkabban haladt. Korábban eggyé vált a természettel, elnyelte és befogadta őt a sok madár, az állatok, a rovarok. Nem vagyok már gazella.

Megérkezik egy főúthoz, és sikerül átkelnie rajta anélkül, hogy elütnék. Az Egyesült Királyságban összeszedheted és megeheted az elgázolt állatot, amíg nem te ütötted el. De nem őt, és nem ma. Át akar ugrani egy patak mellékágán, de elhibázza, és vizes lesz a bal cipője.

Fél óra múlva hazaér. Egy kis házikóban él, a legközelebbi szomszéd majdnem egy kilométernyire van tőle, sok szabad földterület veszi körül. Nem tart állatokat, mert nem vágyik rá, hogy levágja őket, mikor eljön az ideje. Eddigi élete során eleget ölt már.

Leveti a cipőjét, és kint hagyja száradni. A telefon megcsörren, ahogy belép a házba. Tudja, hogy ki keresi, és odasiet, hogy felvegye. Most már igazán szereznie kéne magának egy mobiltelefont.

– Igen? – szól bele a készülékbe.

Túl késő, de látja, hogy villog az üzenetrögzítő lámpája. Miközben meghallgatja az üzenetet, kibújik az edzőruhájából.

– Szia, Myke! Carol vagyok. Csak egy emlékeztető a ma estével kapcsolatban: ne késs el. Te hozod a ropogtatnivalókat. A mártogatós hozzá opcionális, és ha engem kérdezel, elég undorító. Romerót fogunk nézni. Tudom, tudom, de Henry ragaszkodik hozzá. Talált egy olasz verziót a filmből, ami hét perccel hosszabb, vagy ilyesmi. A te ötleted volt, hogy hívjuk meg a klubba. Este találkozunk.

Myke nem felejtette el. Lezuhanyozik, felöltözik, felkapja a kulcsait a komódról, és a dzsipjével elindul. Megáll egy kisboltnál, hogy rágcsákat vegyen. Nem szokott ilyesmit enni, nem tudja, melyik a jó, úgyhogy véletlenszerűen felkap néhány csomaggal. Hasonlóképp jár el a mártogatóssal is. A pénztárnál álló lány elbűvölten hallgat valakit a tévében.

– …hogy te formálod az életed, te határozod meg, hogy mi történjen veled, és te vagy felelős az eredményeidért. Nem az istened, nem a kormány, nem a szüleid, nem a barátaid. Te. Én…

Myke fizet, a nassolnivalókat az anyósülésre teszi, és elszáguld Carol háza felé. A kavicsos felhajtón álló autókból ítélve utolsóként érkezett. Általában így szokott lenni. Az egyik barátja egyszer azt mondta, Myke szándékosan késik el, mert nem akar igazán ott lenni. Myke megköszönte a laikus pszichológiai okfejtést, nevetgélt egy kicsit, de valóban ez volt az igazság akkor és most is. Fenntartja ezt a szokást, mert muszáj… hétköznapinak lennie. A kedd esti moziklub hétköznapi dolog. A sós-ecetes rágcsa, amit Henry utálni fog, hétköznapi dolog. Tehát Myke is hétköznapi.

Kilép az autóból a kavicsra. Ropog a cipője alatt. Myke észreveszi valakinek a lábnyomait maga előtt. Egy férfi áll az egyik jármű mellett. Myke alaposan körülnéz, de nem lát mást, bár ez nem jelent semmit. Lehet, hogy van vele még egy rejtőzködő alak.

– Gyere elő, hogy lássalak – mondja Myke. – Vagy hívom a rendőrséget.

– Nincs is mobilod – feleli a férfi. Ismerős a hangja. Ennek ellenére a férfi felemeli a kezét, és kilép az előszoba ablakából kiszűrődő fénybe.

– Gove?

– Helló, Myke.

Évek óta nem látta már a férfit, bár telefonon azért beszéltek néhányszor. Kikerekedett, megőszült, még mindig gyűrött ruhát, olcsó öltönyt és nyakkendőt visel, táskája átvetve a mellkasán, és hunyorog, mert túlságosan hiú, hogy szemüveget viseljen. Jó tettei egálban vannak a rosszakkal, ami elég ahhoz, hogy Myke meghallgassa. Most az egyszer.

– Szállj be a kocsimba, mert még meglátnak minket.

Beülnek az autóba. A férfi dohos illata olyan, amilyenre Myke emlékezett: mint gyerekkorában a könyvtárak és a múzeumok. A nő mindig is kedvesnek találta – túl kedvesnek ahhoz képest, amilyen a munkája. Biztos szépíteni próbál az imázsán, mert különben a férfi soha nem habozott a nehéz döntések meghozatalakor, és simán átverte az embereket, ha a helyzet úgy kívánta.

– Gove, mit keresel a terepen? – kérdezi Myke. Nem néz a férfira. A kocsi ablakán kipillantva Henryt figyeli, ahogy a tévével babrál. Ha jól sejti, mindenkinek a tévékép lenyűgöző tisztaságáról fog mesélni, olyan technikai magyarázatokkal megtűzdelve, ami soha nem érdekelte Myke-ot. Ő a színes tévét továbbra is luxusnak tartja.

– Jó látni, Myke. A dolgok egy kicsit rosszabbra fordultak, mióta utoljára beszéltünk. A belügyminiszter megtizedelte a részleget, miután lebontották a Falat. Azt hiszik, vége van már a háborúnak – és szokás szerint az amcsik értesüléseire alapozzák.

– Clinton?

– Dióhéjban: Bosznia meg Koszovó aggodalomra ad okot, Kína katonai felszerelkezése miatt sem lehetnek nyugodtak, India és Pakisztán egymás nukleáris torkának esett, a Kongresszus meg a drogháborúban akar eredményeket látni. A figyelem a kábítószer-kereskedőkön. A hidegháború eldőlt, nincs már hírértéke, és így nincs rá keret sem.

Myke a férfi felé fordul.

– Hogy állunk munkaerővel?

– Engem is beleértve?

– Igen.

– Egy fő.

– Micsoda?

– Én csak egy felügyelő vagyok, Myke. Őrláng. Elméletileg azt várják tőlem, hogy segítséget kérjek, ha bárkire szükségem van. Használd a beszállítóidat meg a hasonlókat, Gove. Azonnal rohanunk, öreg haver, ne aggódj. A gyakorlatban inkább azt várják tőlem, hogy legyek olyan jó fej, és csendben pusztuljak el.

Gove nem tudja leplezni a hangját átmosó keserűséget vagy kimerültséget.

– Miért vagy itt, Gove?

– Mutatni akarok neked valamit. – Kinyitja a táskáját és elővesz egy aktát. Manapság már számítógépek állnak rendelkezésre az anyagok tárolására, hordozhatók is, de Gove örökre a papír-ceruza híve marad. Elképzelhető, hogy az írógépet kipróbálja, ha nagyon kalandvágyó lesz, de soha nem bízna egy elektronikus gépben. Myke felkapcsolja az autó belső világítását, és megpróbálja nem megbámulni a férfi kopottas öltönyén a kifényesedett foltokat.

Gove egy igazolványképet nyújt át a nőnek: egy fehér, harmincas éveiben járó jól fésült férfi mosolyog magabiztosan a kamerába.

– Láttad már valaha ezt a férfit? – kérdezi Gove.

– Soha.

– Biztos vagy benne?

– Tudod jól, hogy soha nem felejtek el egyetlen arcot sem.

– Ez Noel Berg. Autókereskedő, eredetileg Dumfriesból származik. Harminckét éves, feleség, két gyerek, úton a harmadik. – Elteszi a képet, és egy másodikat vesz elő. Berg az út szélén fekszik, szemei tágra nyílva, halott, ruháján vér, bűnügyi helyszínelők táblái a földön. A háttérben egy autó áll. – Ez múlt héten készült. Eltörték a nyakát, mielőtt a további sérüléseit elszenvedte volna, így a halottkém szerint nem érzett fájdalmat. A végső ütést a szegycsontjára mérték, a legalsó részére, a… a… xi…

– A xiphoideusra. A kardnyúlványra.

– Igen, oda. Sosem tudom rendesen kimondani ezt a szót. A bal kamrájába verve találták meg, azt mondják, ez ölte meg, bár állítólag még ha tovább él is, lélegezni úgysem tudott volna a törött nyakától. Ezen a ponton a szakértők vitába bonyolódtak egymással. Az ember nem is gondolná, milyen szenvedélyesek ezek az igazságügyi orvos szakértők.

– Nem én voltam, Gove. Hanyag túlkapás, nem egy profi munkája. Egy kegyetlen…

Gove a fejét rázza.

– Nem erre gondoltam, és nem ezért vagyok itt, bár amikor a riasztás elért hozzám, meglehetősen rövid névsora jutott eszembe azoknak, akik képesek ilyesmire. Valójában emiatt vagyok itt. – Ezzel egy harmadik képet vesz elő, és a nő kezében tartott fotóra fekteti. Myke felemeli a hüvelykujját, hogy megigazítsa. Szemcsés éjszakai felvétel, a szögből úgy látszik, hogy az előző képen látott autóból készült. Berg már a földön fekszik. A férfi fölé hosszú, inas végtagú, meztelen alak görnyed arcába lógó hajjal…

Az nem lehet.

– Ez egy Molly Southbourne. – Myke fel-alá mozgatja hüvelykujját a kép felületét dörzsölve, mintha próbálná leleplezni a hamisítványt.

Gove először nem szól semmit. Kikapcsolja a lámpát.

– Hogy jutottál hozzá ehhez?

– Mivel kereskedő volt, Berg kocsija mindenféle extrával fel van szerelve. Van egy új technika, radarral meg kamerával, ami bekapcsol, ha hátrameneti állásba teszed az autót. A kocsi lejtőn állt, ezért hátramenetbe rakta, amíg kereket cserélt. Innen szedtük le a képet.

Myke remeg dühében.

– Gove.

– Tudom.

– Megmondtam neked, figyelmeztettelek, hogy a lány, akit Shepherd’s Bushban találtál, nem Molly volt.

– Tudom, Myke.

– Ez nem magyarázat semmire.

– Mit mondhatnék? Kicsúszott a kezeink közül. Behívattuk, ő pedig meglépett. Utána egyszer megpróbált bejönni hozzánk, de egy hozzá hasonló lány, Tamara Koleosho elrabolta. Tűzharc alakult ki, mikor az ügynökeink megpróbálták kiiktatni. Több tucat Koleosho-tetemet találtunk, de egy mollyt sem.

Myke ismét a fotóra pillant. A lány arca nyugodt, ahogy arra Myke számított is. Jó kislány?

– Ennek semmi értelme. A mollyk nem ölnek meg civileket, hacsak azok nem támadnak rájuk először. Biztos, hogy Berg nem próbálkozott semmivel?

– Biztos. Úgy tűnik, hogy a molly az erdőből bukkant elő, megölte Berget, majd visszatért oda, ahonnan jött. Lábnyomok is vannak. Nem vezetnek messzire.

– Találtatok valamit Berg múltjában?

– Tiszta. Tényleg csak egy civil volt.

– Hol történt a gyilkosság?

– Nem messze Okehamptontól.

– Mi a fészkes fenét csinál a lány Devonban?

– Nem lehet, hogy ez egy régi darab? Délre sodródott, és kint élt a földeken?

– De, elképzelhető. Mit akarsz tőlem?

– Tudod, hogy mit akarok.

– Rendben. Van rá kereted?

– Egy kevés. Van némi tőkém… tőkénk, amiről a kormány nem tud. Intézd el egyszerűen és gyorsan. Menj el Devonba, keresd meg a mollyt, és iktasd ki. Légy diszkrét, Myke: most nincs takarítóegységünk, hogy rendet tegyen utánad. Mf-16 halott, úgyhogy ha felfordulást csinálsz, neked kell rendet raknod.

– Diszkrét vagyok.

– Diszkrét is tudsz lenni.

Nevetés szűrődik ki a házból, és a redőnyökön átszivárgó fény a televízió kékes derengésére vált. Myke utál sötétben tévét nézni. Visszaadja Gove-nak a fotókat.