Fordította

Tolvaj Zoltán

Copyright © by Bill Gates, 2025

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House, LLC.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bill Gates: Source Code: My Beginnings, a Borzoi Book first hardcover edition published by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Hungarian translation © Tolvaj Zoltán, 2025

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A szüleim, id. Bill Gates és Mary Maxwell Gates emlékére;

a nővéremnek, Kristinek és a húgomnak, Libbynek

Munkánk jutalma a felfedezés öröme.

– Richard P. Feynman –

Tartalom

Prológus

1. Trey

2. View Ridge

3. A racionalitás puszta ereje

4. Szerencsés kölyök

5. Lakeside

6. Szünidei matiné

7. Gyerekcipőben

8. A felnőttkor küszöbén

9. Egy randi és öt darab kilences

10. Az okostojás

11. Ütőkártya

12. Tiszta és korrekt

13. Micro-Soft

14. Forráskód

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Illusztrációk és fotók jegyzéke

Végjegyzet a szerzőtől

Képmelléklet

Prológus

Körülbelül tizenhárom éves lehettem, amikor csapatosan kirándulni jártunk a Seattle körüli hegyekbe a helyi srácokkal, akikkel a cserkésztáborból ismertük egymást. Sokat túráztunk és sátoroztunk a cserkészcsapat többi tagjával is, de hamar megalapítottuk a saját kis szakadár társaságunkat, akikkel külön utakat jártunk, és valóságos expedíciónak képzeltük az önálló kalandjainkat. Több szabadságra és kockázatra vágytunk, mint amit a cserkészszövetség biztosítani tudott a számunkra.

Öten alkottuk a csapat kemény magját: Mike, Rocky, Reilly, Danny és én. Mike volt a csapat vezetője. Pár évvel idősebb volt nálunk, és már sok tapasztalattal rendelkezett a túrázás és a kempingezés területén. Három év leforgása alatt sok száz kilométert tettünk meg együtt. Bejártuk a Seattle-től nyugatra található Olympic National Forest erdőségeit és az északkeleti Glacier Peak vulkánt körülvevő vadont, de a Csendes-óceán partján is sokat barangoltunk. Néha egy teljes hétre is eltűntünk az erdők mélyén, mindössze egy szál térképpel a kezünkben bolyongva az ősi fák között, vagy a sziklás óceánparton követtük az árapály mozgását. Ezekbe a hosszú kalandtúrákba rendszerint a szünidő alatt vágtunk bele. És sosem érdekelt minket, hogy milyen az időjárás. Ez a Csendes-óceán északnyugati részén nagyrészt azt jelentette, hogy egy héten át mászkáltunk csuromvizes, viszkető gyapjúnadrágban és aszalt szilvává ráncosodott lábujjakkal az átázott túrabakancsunkban. Egyikünk se volt profi sziklamászó. Nem használtunk kötelet és hevedert a meredek hegygerincek megmászása során, csupán a saját végtagjainkat és fizikai erőnket. Komolyabb veszélybe sose keveredtünk, már ha eltekintünk attól, hogy nem voltunk többek egy marék tinédzsernél, akik elindultak egyedül meghódítani a hegyeket a gyalog többórányira lévő Seattle körül, mindenféle felnőtt segítsége nélkül, és még jóval a mobiltelefon feltalálása előtt.

Idővel egy igen szoros és működőképes csapattá kovácsolódtunk össze. Egy teljes napnyi túrázás után hamar megszavaztuk, hol táborozzunk le, majd mindenki szó nélkül tette a dolgát. Mike és Rocky kifeszítették a ponyvát, hogy legyen valami fedél a fejünk fölött, Danny elment száraz tűzifát keresni, Reilly és én pedig a kezünk ügyébe került gallyakkal és gyújtóssal belobbantottuk a máglyát éjszakára.

Aztán közösen nekiláttunk a vacsorának. Többnyire olcsó és egyszerű kajákat ettünk, könnyen elfértek a hátizsákunkban, de elég energiát biztosítottak az egész napos gyalogláshoz. Azok voltak életem legízletesebb lakomái. Vacsorára többnyire Spam vagdalt húst ettünk némi Hamburger Helper gyorstésztával vagy egy konzerv Sztroganov-marhát. Reggelire Carnation Instant Breakfastet ittunk, ami egy porból készített, proteinben, vitaminokban és ásványi anyagokban gazdag gyorsreggeli, vagy kibontottunk egy tasak instant rántottát, amit – legalábbis a zacskó leírása szerint – vízzel összekeverve pár másodperc alatt tökéletes francia omletté varázsolhatunk. Az én kedvencem mégis az Oscar Mayer-féle Smokie Links füstölt virsli volt, ami állítólag 100%-ban húst tartalmazott, de a termék ezen a néven ma már nem kapható. Minden ételt az egyetlen magunkkal vitt serpenyőben készítettünk el, és a mindegyikünknél lévő üres, kétliteres, kávés konzervdobozokból fogyasztottunk el. Ezek a nagy bádogtégelyek szinte mindenre jók voltak; ezeket használtuk vödörnek, lábosnak és zabpelyhestálnak is. Már nem is emlékszem, melyikünk találta fel a kedvenc málnaszörpünket, vagyis inkább vegyes gyümölcsteát. Ne gondoljanak semmi gasztronómiai ínyencségre. Egyszerűen a Jell-O zselatinport felöntöttük forró vízzel, és literszámra nyakaltuk, de kihűlve reggeli desszertnek is jó volt, hogy gyorsan feltöltekezzünk cukorral a túrázás előtt.

Kalandozásaink során távol voltunk a szüleinktől, és nem volt mellettünk felnőtt kíséret, így csakis mi döntöttünk arról, hogy merre haladjunk tovább, hol hajtsuk aznap nyugovóra a fejünket, és mit együnk. Közösen hoztunk meg minden döntést, és együtt mérlegeltük az összes kockázatot. Pedig az iskolában nem mi voltunk a legmenőbb és legvagányabb srácok. Egyedül Danny jeleskedett a sportokban, főként a kosárlabdában, de hamarosan azt is abbahagyta, hogy több időt szakíthasson a túráinkra. Az egész csapatban én voltam a legvéznább és a legszótlanabb. Mindig úgy éreztem, hogy egy kicsit gyengébben teljesítek a többieknél. Ennek ellenére szerettem a fizikai kihívásokat és a teljes függetlenség szabad és autonóm érzését. Bár Seattle környékén mindig is népszerű volt a túrázás, így sem számított túl gyakorinak, hogy egy csapat tinédzser eltűnjön otthonról, hogy egy teljes hétig az erdőben kóboroljon.

E tekintetben elég figyelembe venni, hogy az 1970-es években járunk. A hippikorszak derekán a szülők jóval engedékenyebbek voltak és lazábbak, és a gyerekek sokkal több szabad mozgástérrel rendelkeztek, mint manapság. Mikorra én kamasz lettem, a szüleim már rég elfogadták, hogy kicsit máshogy működöm, mint a többi gyerek, és belátták, hogy sokkal több függetlenségre van szükségem ahhoz, hogy elérjem a céljaimat az életben. Ezt az elfogadást és nagymértékű szabadságot persze így sem volt könnyű kivívni magamnak, különösen anyámmal szemben, de végül nagy szerepet játszott mindez abban, hogy milyen emberré váltam a későbbiekben.

Ha utólag visszatekintek, biztos vagyok benne, hogy mindegyikünk sokkal többet kapott a csavargásainkból puszta barátságnál, bajtársiasságnál és a vadonban való túlélés nagyszerű sikerélményénél. Abban a korban voltunk, amikor a serdülők elkezdik kipuhatolni a határaikat, sőt, olykor a végsőkig feszegetik azokat, hogy tisztába jöjjenek a saját kilétükkel és identitásukkal. Persze sokszor még ennél is többre vágytunk: valami fenséges és transzcendens tapasztalatra. Én személy szerint nagyon vágytam rá, hogy végre kiderítsem, merre is vezet a saját utam. Még nem tudtam pontosan, hogy milyen irányba haladjak, de abban biztos voltam, hogy valami olyan érdekes pályát szeretnék, ami komoly felelősséggel jár, és nagy teljesítményekre sarkall.

Azokban az években akadt egy teljesen másfajta társaságom is. Kent, Paul, Ric és én, mindnyájan ugyanabba a suliba jártunk, a seattle-i Lakeside magániskolába, ahol már a 70-es évek elején lehetőségünk nyílt arra, hogy a telefonhálózat segítségével csatlakozzunk egy mainframe nagyszámítógéphez. Akkoriban a diákoknak szinte lehetetlenség volt bármilyen informatikai rendszerhez közvetlenül hozzáférni. Mi, négyen, viszont alaposan rákaptunk a lehetőségre, és még a szabadidőnkben is folyamatosan egyre újabb és bonyolultabb programokat írtunk. Igyekeztünk magunktól rájönni, hogy leginkább mire használhatnánk a korszak egyik csúcsmodelljének tartott szuperszámítógépét.

Kívülről nézve a túrázásnak és a programozásnak persze semmi köze nem volt egymáshoz, számomra mégis mindkettő ugyanakkora kalandot és kihívást jelentett. Ebben a két különböző baráti társaságban két külön világ feltérképezésén fáradoztam, és olyan helyekre utazhattam el, ahová még a felnőttek sem voltak képesek eljutni. A túrázás mellett a programozás passzolt a legjobban az egyéniségemhez, hiszen ezekben én magam szabtam meg a saját eredményeim sikerét, és a lehetőségeim szinte korlátlanok voltak – mert egyik sem azon múlott, hogy milyen gyorsan tudok szaladni, és milyen messzire hajítom a labdát. A logikus gondolkodás, a magas koncentrációs képesség, illetve a kellő fókusz és kitartás, ami a programozáshoz kell, teljes természetességgel fakadtak a személyiségemből. A túracsapatommal ellentétben viszont a programozók körében már a kezdetektől én lettem a főnök.

1971-ben, amikor a középiskola második osztályába jártam, a tanév vége felé egyszer csak felhívott Mike az otthoni telefonon, és közölte az új kirándulásunk útitervét: egy nyolcvan kilométeres gyalogtúra az Olympic-hegységben. Az általa kiválasztott útvonal, a Press Expedition Trail arról kapta a nevét, hogy az 1890-es években először arra járó csapat expedícióját a korabeli sajtó szponzorálta. Egyből megkérdeztem tőle, hogy arra a híres expedícióra gondol-e, amely során az emberek majdnem halálra éheztek, és szinte teljesen rájuk rohadt a cafatokra szakadt túrafelszerelés. Igennel válaszolt, majd hozzátette, hogy szerinte az már réges-rég volt, és azóta egészen más idők járnak.

A túraútvonal teljesítése nyolcvan évvel az eredeti expedíció után sem bizonyult egyszerű feladatnak. Abban az évben rengeteg hó zúdult a hegycsúcsokra, így az egész vállalkozás elég ijesztőnek tűnt. De mivel rajtam kívül mindenki más – Rocky, Reilly és Danny is – beleegyezett, végül én sem futamodhattam meg. Ráadásul egy mindannyiunknál fiatalabb cserkész, Chip is csatlakozott a csapathoz, így egyszerűen nem volt szabad meghátrálnom.

A terv az volt, hogy megmásszuk a hegygerincet a Low Divide-ösvényen, és szép lassan leereszkedünk a Quinault folyóhoz, majd ugyanezt az utat megtesszük visszafelé is, minden éjszakát egy-egy menedékházban töltve. Az egész túra hat, maximum hét napot vehet csak igénybe.

Az első nap nyugodtan telt, és egy gyönyörű, hófedte mezőn töltöttük az estét. A következő egy-két napban azonban, ahogy egyre feljebb jutottunk a Low Divide-ösvényen, a terep nehezebbé vált. Amikor megérkeztünk a tervezett éjjeli szálláshelyünkre, akkor vettük észre, hogy az egész rönkházat maga alá temette a hó. Én magamban felsóhajtottam és meg is nyugodtam. Azt hittem, onnantól szépen visszafordulunk, leereszkedünk az út korábbi szakaszán látott barátságos és biztonságos kunyhóhoz, ahol szépen begyújtunk, és a ropogó tűz mellett a melegben végre elköltjük a finom kis vacsoránkat. Azonban Mike szavazásra bocsátotta a kérdést, hogy forduljunk-e vissza, vagy nyomuljunk előre a végső úti célunk felé. Mindkét döntés egy több órán át tartó erőltetett menettel járt volna.

– Az előző kunyhó itt van ötszáz méterrel lejjebb az ösvény mentén… Vagy visszafordulunk és odamegyünk, vagy folytatjuk az utat a Quinault folyó felé.

Azt hozzá sem kellett tennie, hogy a meghátrálásunk egyben azt jelentette volna, hogy sosem jutunk el a folyóhoz, és ezzel az egész küldetésünknek vége.

– Mit gondolsz, Dan? – kérdezte Mike. Kis csapatunkban Dan volt a második számú, nem hivatalosan kikiáltott elöljárója. Mindenkinél magasabb volt, és olyan hosszú, nyúlánk végtagokkal rendelkezett, hogy a mászás és a menetelés gyerekjáték volt a számára. Tudtam, hogy bármit is válaszol, az át fogja billenteni a szavazatokat.

– Nos, már majdnem ott vagyunk… Szerintem menjünk tovább.

Amint az összes kéz a magasba lendült, egyből láttam, hogy hátrányba kerültem a szavazatommal. A csapat többsége az út folytatása mellett döntött.

Pár perccel később odavetettem Danny felé, félig-meddig viccelődve:

– Nem örülök a döntésednek, Danny… Könnyen véget vethettél volna ennek a fagyos tortúrának.

Az egész expedícióból csupán kevés dologra emlékszem. Ezek közül az egyik az a rettenetes hideg, amit még a csontjaimban is éreztem. De arra is jól emlékszem, mivel védekeztem ellene: a programozással. Menetelés közben ugyanis fokozatosan visszahúzódtam a gondolataimba, és elkezdtem fejben számítógépes kódokat írni.

A Lakeside iskola azokban az időkben kapott kölcsön egy PDP–8-as1 típusú számítógépet, amit a Digital Equipment Corporation tervezett és hozott létre. Bár közvetlen szemtanúja voltam a modern értelemben vett számítástechnika megszületésének, még sosem láttam korábban hasonló gépet. 1971-et írtunk. Az iskolatársaimmal addig csupán nagy méretű, távoli szobákba elkülönített nagyszámítógépekhez csatlakoztunk a telefonvonalon keresztül, más oktatási intézmények diákjaival megosztva a hozzáférést. A PDP–8-ast azonban arra tervezték, hogy egyetlen személy is képes legyen közvetlenül kezelni a saját íróasztaláról. A saját korában ez a gép állt a legközelebb az évtizedekkel később elterjedt személyi számítógépekhez, bár összesen harminchat kiló volt a súlya, és nyolcezerötszáz dollárba került. Egyből azt a kihívást tűztem ki célul, hogy egy új programnyelvet fejlesztek ki a gépre a már létező BASIC2 nyelv alapján.

A havas kalandtúra előtt a programnyelvnek azon szegmensét próbáltam kidolgozni, amely az alapműveletek helyes elvégzési sorrendjére utasítja a számítógépet – például mennyi 3(2+5)×8–3. Mindez elengedhetetlen volt a játékprogramozás komplex matematikai alapjainak megteremtéséhez. A programozásban ezt a folyamatot rangsorkezelésnek hívjuk. Miközben bámultam a havat és lomha léptekkel haladtam előre, végig a rangsorkezelő kódon gondolkoztam. Vajon a programozásban melyik logikai sorrend vezet a helyes eredményre? Ekkor jöttem rá, hogy a kulcs a tömörség. A korai komputerek még rendkívül kis memóriával rendelkeztek a maiakhoz képest, ezért a rajtuk futó kódoknak rendkívül kompaktnak és célratörőnek kellett lenniük, hogy ne foglalják le túlságosan a gép memóriáját. A PDP–8 hat kilobájtnyi szabad memóriával rendelkezett. Mindössze ennyi állt rendelkezésemre az adattárolásra és a munkautasítások végrehajtására. Felidéztem fejben a kódot, majd megpróbáltam elképzelni, hogyan fogja végrehajtani a számítógép az adott műveletet. A fárasztó téli séta monoton ritmusa nagyban hasonlított arra a sokak szerint rossz szokásomra, hogy nagyon szerettem egy helyben hintázni az alattam lévő székkel programozás közben. Ez mindig nagyban segített abban, hogy rá tudjak fókuszálni a következő lépésre. Az aznapi túra hátralevő részében teljesen lekötötte a gondolataimat ez a kódfejtési kirakósjáték, miközben a havas hegy egyre enyhülő lankáin leereszkedtünk a kies völgybe, ahol egy öreg lucfenyőkből és jegenyékből álló erdőn át végül elértük a folyót, letáboroztunk a partján, és elfogyasztottuk a löncshúskonzervekből álló ínyenc vacsoránkat, majd nyugovóra tértünk.

Másnap már kora reggel ismét felkapaszkodtunk a hegygerincre, miközben a Low Divide-ösvényen arcunkat verdeste az erős szél és a sűrű hódara. Csupán rövid időre álltunk meg pihenni egy fenyő lombja alatt, ahol elrágcsáltunk pár falat Ritz márkájú sós kekszet, és máris folytattuk az utunkat. Minden menedékhely, ami mellett elhaladtunk, tele volt a hóvihar végét kiváró kirándulókkal, de mi csak meneteltük tovább. Már a kilométereket és az órákat sem számoltuk azon a végtelennek tűnő napon. Aztán, miközben átkeltünk egy patakon, Chip megbotlott, és felsértette a térdét egy éles sziklán. Mike kitisztította, és gondosan bekötötte a sebet steril gézzel és ragtapasszal. Attól a perctől Chip sántikáló léptei szabták meg a haladásunk ütemét. Ezalatt nekem sikerült fejben készre faragnom és tökéletesre csiszolnom a programkódomat. Az aznap teljesített – körülbelül harminc kilométeres – erőltetett menet alatt én végig csöndben voltam, szinte egyszer sem szólaltam meg. Végül napnyugta előtt találtunk egy menedékházat, ahová mindnyájan befértünk, és lepihentünk a roppant fárasztó nap után.

Azért írtam a szokásosnál kicsit hosszabban, mert nem volt időm rövidebb levelet írni – tartja a közkeletű mondás,3 amely a számítógépes programozásra is érvényes: az ember viszonylag könnyedén megírhat egy többoldalas kódot, viszont ez utóbbit sokkal nehezebb lényegre törő munkával egyetlen oldalba sűríteni. Arról nem is beszélve, hogy a hanyag módon megírt verzió ráadásul sokkal lassabban fut, és több helyet is foglal a hardveren.

Kalandos kirándulásunk alatt bőven jutott idő arra, hogy röviden és tömören fogalmazzam meg a mondandómat a számítógép nyelvén. Minden egyes nap és minden újabb túraszakasz alkalmával egyre simábbra és rövidebbre csiszoltam a kiindulási kódot. Olyannak tűnt az egész művelet, mint fokozatosan vékonyabbra és hegyesebbre faragni egy nyársat. Elégedett voltam a végeredménnyel, amely elméletben egész egyszerűnek és hatékonynak tűnt. Ez volt a legszebb és legelegánsabb kód, amit valaha írtam.

Amikor a következő nap leereszkedtünk a hegyről egy mérsékeltebb éghajlatú zónába, az eső végre kipucolta a felhőket az égről, és az arcunkat ragyogó napsütés melengette. Ugyanazt a csöndes eufóriát éreztem, mint minden ehhez hasonló, kemény túra után; és ez a megkönnyebbülés nagyban összefonódott a jól végzett munka felett érzett örömmel és boldogsággal.

Azonban bárki is adta kölcsön az iskolának a szuperszámítógépet, mire ősszel megkezdődött az újabb tanév, a PDP–8-ast elvitték a Lakeside-ból. Összeroskadtam, mivel ez egyben azt is jelentette, hogy BASIC-projektem bizony befuccsolt. Ennek ellenére a zimankós hegymászás során fejben megírt rangsorkezelő kód szikár és egyöntetű sorai így is hosszú évekig a fejemben maradtak.

Három és fél évvel később, már másodéves, tétova egyetemistaként keresgélve az életcélomat, egyszer csak felkaptam a fejem, amikor Paul berontott a kollégiumi szobámba, és arról kezdett el híreket újságolni, hogy egy minden tekintetben úttörőnek ígérkező számítógép érkezik a tanszékünkre. Egyből arra gondoltam, hogy ideje újra elővenni a BASIC-nyelvet, és programot írni rá, hiszen másokhoz képest jelentős lépéselőnyben vagyok. Első dolgom az volt, hogy előkotorjam a memóriámból a műveleti rangsorkezelő kódot, amit a Low Divide-túraösvényen írtam a hóviharban. Ezt a kódot aztán betápláltam a kampuszra időközben megérkezett számítógépbe, és ezzel tulajdonképpen a tudtomon kívül elültettem a kezdeti csíráját annak a globális nagyvállalatnak, amiről később olyan híressé váltam, és amellyel megalapoztam egy teljesen új iparág alapjait.

1. Trey

Idővel aztán létrejöttek a nagyvállalatok és a technológiai óriások, és a több millió soros kódokból álló szoftverek által vezérelt számítógépek elterjedtek a világ több milliárd háztartásában. Ezzel egy időben megkezdődött a rivalizálás a gazdag technológiai guruk között, hogy eldöntsék, ki marad élbolyban az informatikai forradalom hajnalán folytatott versengés során. De mindezek előtt számomra csupán egyetlen dolog létezett: egy pakli kártya. És az a cél, hogy a következő partiban legyőzzem a nagymamámat.

A mi családunkban mindig kitüntetett figyelemben részesült az, aki jól tudott játszani bármiféle játékot, és azok között is kiemelkedett az, aki ördögien bánt a kártyapaklival. Ha jól tudtál bridzsezni, römizni és kanasztázni, azzal egyből ki tudtad vívni magadnak a tiszteletet. Anyai nagyanyám, Adelle Thompson – akit szűk családi körben csak Gaminak becéztünk – valóságos legendának számított, ha zsugáról volt szó. „Kártyában Gami egyszerűen verhetetlen” – már kiskoromban ez alapján csodálta őt az egész család.

Gami vidéken, a Rainier-vulkántól északra fekvő Enumclaw-ban nőtt fel. Ez a nagyjából tízezer lelket számláló kisváros alig száz kilométerre található Washington állam központjától, Seattle-től, ám ez a távolság a nagyi születésének évében, 1902-ben még elég nagynak számított. Édesapja távíróként dolgozott a vasútnál, az anyja, Ida Thomson pedig – akit mi csak Lalának hívtunk – pékként kereste a kenyerét; illetve a sütemények kemencébe helyezése mellett hadikötvények árusításával foglalkozott a helyi faipari üzem területén. Lala emellett rengeteget bridzsezett. Kártyapartnerei és ellenfelei nagyrészt a városi elit társaság tagjai, különféle bankárok feleségei és a fűrésztelep részvényesei közül kerültek ki. Bár ezeknek az embereknek jóval nagyobb vagyonuk és társadalmi presztízsük volt, mint neki, Lala ezt azzal ellensúlyozta, hogy a kártyaasztalnál rendszeresen hazavágta őket. Ördögi ügyességét a nagyanyám, Gami is örökölte, és a tehetsége egy része később továbbszállt az anyámra, aki egyetlen gyermek volt a családban.

Én is elég korán beavatást nyertem ebbe a furfangos családi hagyományba. Lala már pelenkáskoromban úgy hívott: Trey. A „trey” a zsugások zsargonnyelvében a 3-as számot jelenti. Lala ezzel a becenévvel nem is tett rossz lóra, hiszen valóban én voltam a harmadiknak befutó Bill az egész Gates famíliában (azaz szigorúan véve a negyedik; mivel apám az „ifjabb” jelentésű „junior” utótagot választotta a sorrendben ráeső számnév helyett; így lett helyette belőlem III. Bill Gates). Mindössze ötéves voltam, amikor Gami beavatott a Go Fish4 rejtelmeibe. A soron következő években rengeteget, több ezer partit lejátszottunk puszta időtöltésből és szórakozásból, vagyis sose ment igazán vérre a játék. Ezzel együtt Gami sosem hagyta magát, és mindig győzni akart, ami többnyire sikerült is neki.

Nagyanyám mesteri kártyajátéka akkoriban teljesen lenyűgözött. Nem értettem, hogyan volt ilyen piszkosul jó érzéke hozzá. „Már eleve ezzel a képességgel született?”, kérdeztem állandóan magamtól. Azt már tudtam, hogy Gami a maga módján elég vallásos. Tehát égi adomány volt a tehetsége? Hosszú időn keresztül nem tudtam válaszolni ezekre a kérdésekre. Csak annyit láttam, hogy mindig ő nyert, akárhányszor játszottunk bármilyen fajta kártyajátékot. Sem szorgalommal, sem igyekezettel, sem bármiféle trükkel nem voltam képes soha felülkerekedni rajta.

Amikor a Keresztény Tudomány5 nevű vallási mozgalom az 1900-as évek elején kezdett elterjedni az Egyesült Államok nyugati partvidékén, a családom mindkét ága – mind az apai, mind az anyai – igen alaposan belebonyolódott ebbe a szellemi áramlatba, és mindnyájan az új keletű tanítás követői lettek. Úgy vélem, édesanyám szülei valamiféle transzcendens erőt merítettek a gyülekezet homályos tanításaiból, azt remélve, hogy a materiális világban való boldogulás helyett a spiritualitás berkein belül találják meg valódi identitásukat. Mivel a Keresztény Tudomány követői nem ragaszkodnak a kronológiai időszámításhoz, ezért Gami sose tartotta számon, hogy épp hányadik születésnapját ünnepeljük – a családunk egyik tagja sem tudta, hogy pontosan hányban született, és hogy mennyi idős valójában. Ám különös meggyőződése dacára sosem erőltette rá másokra a nézeteit. Anyám nem lépett a nyomdokába vallási téren, ahogy a családunk többi tagja sem. De Gami soha nem is próbált meggyőzni senkit a saját hitrendszere érvényességéről.

Ezzel együtt a hite rendkívül erős jellemmel ruházta fel, és mindig hű maradt a saját alapelveihez. Már gyermekként is felfogtam, hogy Gami saját erkölcsi kódja a tisztesség, a becsület és az igazság szentháromságán alapszik, és a puszta személyével és jelenlétével is folyton azt sugallta, hogy az élet egyetlen helyes útja az, ha az ember egyszerűen és önzetlenül másokra fordítja az idejét, jó dolgokra használva fel a pénzét és az energiáját, és mindezek által józan gondolkodású, építő jellegű kapcsolatot ápol az egész világgal.

Sose láttam Gamit panaszkodni vagy pletykálni, sem másokat nyíltan kritizálni. Egyszerűen távol állt tőle az ármánykodás bármilyen formája, és ismeretlen volt számára a gonoszság. Ha összegyűlt nála vagy nálunk egy-egy nagyobb társaság, többnyire nem volt nála élesebb eszű ember a helyiségben. Ennek ellenére szigorúan odafigyelt arra, hogy ne uralja vagy kontrollálja a társalgást, mindig hagyta, hogy mások tündököljenek. Alapvetően félénk személyiség volt, mégis rendelkezett elég magabiztossággal és kellő önbizalommal ahhoz, hogy még az élete legkaotikusabb időszakaiban is egyfajta buddhai fénnyel és szerzetesi nyugalommal levitáljon a történések felett.

Két hónappal az ötödik születésnapom előtt a nagyapámat, ifjabb J. W. Maxwellt elvitte a rák, mindössze ötvenkilenc éves korában. A Keresztény Tudomány gyülekezetének tanításai alapján élből elutasított mindent, amivel a modern orvostudomány javítani tudott volna a rohamosan hanyatló állapotán. Utolsó éveit elképesztő fájdalmak közepette élte le, miközben gondviselőjeként Gami is irtózatosan szenvedett. Csak később tudtam meg, hogy nagyapám szerint az egész betegsége annak volt betudható, hogy Gami elkövetett valami homályos dolgot a közös múltjukban, ami Isten szemében főbenjáró bűnnek minősült, így végül őt büntette meg a felesége helyett. Az erős asszony ennek ellenére rendíthetetlen hittel állt a haldokló férje mellett, és egészen a végsőkig kitartott mellette. Egyik legfájóbb kiskori emlékem, amikor a szüleim megtiltották, hogy elmenjek a nagypapám temetésére. Alig ötévesen persze nem igazán fogtam fel, hogy mi történik. Annyit láttam, hogy apám, anyám és a nővérem mind beszállnak együtt a kocsiba, és elmennek a búcsúztatóra, miközben engem meg otthon hagytak a bébiszitterrel. Egy évvel később a dédanyám, Lala is meghalt, amikor épp a lányánál, Gaminál volt látogatóban.

Attól a naptól kezdve Gami minden figyelme és szeretete felém és a nővérem, Kristi felé irányult. Később az újszülött húgommal, Libbyvel bővült ki ez a szűk kör. Mondhatni, Gami volt az egyetlen, állandóan jelen lévő szülői autoritás egész kiskorunkban, aki szinte mindig körülöttünk sürgölődött. Rendkívül nagy hatással volt a személyiségünk későbbi alakulására. Már azelőtt rengeteg mindent megismertetett velem, mielőtt egyáltalán fel tudtam volna emelni egy könyvet. Olyan örökbecsű klasszikusokat olvasott fel, mint a Szél lengeti a fűzfákat (The Wind in the Willows) a skót író, Kenneth Grahame tollából, a Tom Sawyer kalandjai Mark Twaintől, valamint a Malac a pácban (Charlotte’s Web) című gyermekregényt, amit E. B. White írt. Nagyapám halála után Gami engem is megtanított olvasni. Együtt silabizáltuk ki a betűket és a szavakat olyan kedves kis olvasmányokból, mint a The Nine Friendly Dogs (Kilenc barátságos kiskutya) vagy a Lovely Day (Egy csodálatos nap). Amikor a házunkban található összes könyvvel végeztünk, elvitt Seattle Északkeleti Könyvtárába, és telepakolta a hátizsákomat kölcsönzött példányokkal. Mindig nagyra becsültem az olvasottsága miatt. Szinte nem létezett a világon olyan dolog, amiről ne tudott volna mondani valamit.

A nagyszüleim Seattle előkelőnek számító Windermere nevű negyedében építették fel nagy családi házukat, ahol bőven elfértek az unokák, sőt, ünnepi összejövetelek alkalmával az egész rokonság. Nagyapa halála után Gami egyedül maradt a hatalmas hodályban. Kristivel rendszeresen nála töltöttük a hétvégéket, és többnyire azon versengtünk, hogy aznap kit érjen az a megtiszteltetés, hogy egy szobában aludhat a nagyival. Erre általában felváltva került sor, és ilyenkor egyikünk-másikunk a nagyi szobája melletti hálószobában aludt, ahol minden világoskék volt. Emlékszem, hogy az utcán elhaladó autók reflektorfénye milyen kísérteties árnyakat rajzolt a tengermély kékségben úszó falakra. Mindig féltem, amikor rám került a sor, hogy ott aludjak, és mindig nagyon örültem, amikor a nagyi végre behívott magához.

Bár gyakoriak voltak, mégis mindig különleges élményt jelentettek számomra ezek a hétvégi látogatások. Gami háza mindössze pár kilométerre volt a miénktől, de olyan volt, mintha egy hosszú vakációra indulnék, amikor átvittek hozzá. Volt nála egy nagy medence és egy minigolfpálya is az udvaron, amit még a nagyapám épített. A valódi kuriózumot azonban a modern technika egyik vívmánya jelentette, amit – vagyis a folyamatos nézését – a szüleink igyekeztek szigorú kordában tartani otthon. De Gaminak így sem kellett folyton bekapcsolva tartania a televíziót, hogy lekössön és kiválóan elszórakoztasson minket; hála neki, a lánytestvéreimmel együtt igen hamar nagy rutinnal rendelkező, folyton a dobogós helyezésért vetekedő játékosokká érlelődtünk az olyan klasszikus társasjátékok terén, mint a jól ismert Monopoly és a Rizikó, valamint a memóriafejlesztő rébuszokra épülő Concentration. A puzzle-kollekciókból is általában mindig duplát vásároltunk, és versenyeztünk egymással, hogy ki rakja ki gyorsabban a bonyolult ábrákat és fejtörőket. Eközben mindnyájan tudtuk, hogy mi Gami valódi kedvtelése. Esténként, vacsora után azonnal előkerült egy pakli kártya. Körbeültük az étkezőasztalt, és Gami máris osztott. De akárhogy igyekeztünk is, mindig alaposan elvert bennünket, bármilyen típusú kártyajátékot is vettünk elő.

Körülbelül nyolcéves lehettem, amikor először belém villant, hogy tulajdonképpen miért győzedelmeskedik mindig Gami a zsugában. Pontosan emlékszem a helyzetre: épp vele szemben foglaltam helyet az ebédlőasztalnál, miközben tőlem balra Kristi ült. A szoba egész berendezését uralta egy nagy és vaskos, fakeretes rádió, ami már abban a korban is régészeti leletnek számított, a fal síkját pedig teljesen lefedte egy nagy, vitrines szekrény, amiben Gami azt az értékes étkészletét tárolta, amelyekben mindig feltálalta a vasárnapi ebédet.

Abszolút csend és nyugalom honolt a helyiségben; csupán a kártyalapok surrogó zörejét lehetett hallani. Miután Gami megkeverte és kiosztotta a kártyákat, a megfelelő lapjárás függvényében villámgyorsan lecsapkodtuk a lapokat az asztalra. A csoportos pasziánsznak egy gyors és akciódús változatát, a Pounce-t játszottuk. Ahhoz, hogy valaki ebben a játékban sorozatos nyerőszériát produkáljon, mindig alaposan fel kellett mérnie a sajátján kívül a többiek lapjait, miközben az asztalon lévő kártyakupacot is szemmel tartotta. Mindez precíz mintafelismerést és gyors munkamemóriát követelt a játékostól, miközben a kezében tartott lapokat fizikailag is villámgyorsan párosította az asztalon kint lévő paklival. Nekem ez addig nem ment túlságosan jól, és csak annyit láttam az egészből, hogy a szerencsés húzásai és a pontos kombinációi által – valamilyen rejtélyes oknál fogva – mindig Gami nyer.

Amikor a lapjaimra meredve, kapkodó tekintettel fürkésztem a lehetséges kombinációkat, Gami mindig flegmán odavetette:

– Előbb a hatost rakd le… Majd utána a kilencest…

Miközben a saját kártyahalmait rendszerezte, képes volt még a mi játékunkra is odafigyelni, és folyamatosan okítani minket. Mindent szemmel tartott, ami az asztalon zajlott. Úgy tűnt, mintha nemcsak a lapjainkba, hanem egyenesen az elménkbe is belelátott volna. Mi ez, ha nem varázslat?, kérdeztem magamtól. Vajon hogyan csinálja? Nos, akik jártasak a kártyában, pontosan tudják, hogy az ellenfél kezében tartott lapok kikövetkeztetése alapvető fontosságú a precíz esélylatolgatás és a játék végső kimenetele szempontjából. Számomra ennek a módszernek a felismerése a nyerő stratégia érdekében már akkor – és mind a mai napig – hatalmas jelentőségű volt. Akkor értettem meg, hogy a kártyajátékot övező misztikum és a szerencsefaktor mellett a tudásnak is hatalmas szerepe van abban, hogy egy ember hogyan javítson a nyerési esélyein. Gami sem csupán tehetséges volt vagy egyszerűen mázlista, hanem folyamatosan edzette és trenírozta az agyát. „Erre én is képes vagyok”, gondoltam, és eldöntöttem, hogy én is elkezdem az agyam tornáztatását.

Attól a perctől kezdve úgy ültem oda a kártyaasztalhoz, hogy mindig figyelembe vettem: minden leosztás és kör egy-egy tanulási lehetőséget kínál számomra. Ha jól gondolkodom, és elég bátor vagyok kijátszani a lapjaimat, akkor nyerni fogok. Ezt a nagyi is pontosan tudta, és nem könnyítette meg a dolgomat. Egy nyolcéves gyermek számára néha nem árt szájbarágósan elmagyarázni a jó és hibás húzásokat, megmutatni neki az alapvető trükköket és taktikákat, de ez nem volt Gamira jellemző. Ő sosem volt ennyire didaktikus. Sokkal inkább szeretett eleven példákkal, vagyis valódi játékkal rávezetni minket a helyes stratégiára. Így hát folyamatosan osztott, és csak zsugáztunk és zsugáztunk…

Játszottunk pasziánszot, ginrömit, fekete macskát és a kedvencemet, a hetest. Gami kedvence a gin egyik változata volt, amit ő „parti őrség” röminek nevezett. Néha bridzseztünk. Végigjátszottuk a teljes Hoyle kártyaenciklopédiát töviről hegyire, beleértve az olyan, kevésbé ismert és népszerű játékokat is, mint a pinochle.

Játék közben végig figyeltem őt. Erről utólag eszembe jut egy számítástechnikában gyakran használatos kifejezés, az „állapotgép” fogalma. Ez a programfunkció azt határozza meg, hogy egy bemeneti jel hatására – bizonyos előre meghatározott feltételek szerint – az adott rendszer hogyan cselekedjen a legoptimálisabb módon. A nagyim egy igen finoman behangolt állapotgépet működtetett az agyában a kártyajátékokra vonatkozólag: mentális algoritmusa metodikusan számba vette és rangsorolta az adott lehetőségeket, és egy gallyszerűen elágazó diagramot (ún. döntési fát) hozott létre az esélylatolgatás során, hogy figyelembe vegye a legoptimálisabb játékelméleti szempontokat. Akkoriban még nem tudtam ilyen tisztán értelmezni és megfogalmazni ezt a koncepciót, de intuitív módon elég jól ráéreztem a lényegére. Szép lassan rájöttem, hogy a játék egy-egy specifikus pontján – akár egy korábban még sosem látott leosztás során is – Gami a lehetséges játékvariációk közül ösztönösen mindig a számára legkedvezőbb végkimenetelű döntést hozta az adott helyzetben. Korán észrevettem, hogy néha feláldoz egy-egy igen értékes lapot. Ez utóbbiról a játék folyamán később mindig bebizonyosodott, hogy jó okkal tette. Elkönyvelt egy-egy rövid távú vereséget a hosszú távú nyereség érdekében.

Csak játszottunk és játszottunk, és én folyamatosan vesztettem. Azonban attól a ponttól kezdve folyamatosan résen voltam, figyeltem és fejlődtem, miközben Gami szelíden biztatott, amikor a következő lépésemet fontolgattam.

– Használd az eszed, Trey… Használd az eszed!

Magától értetődő volt, hogy ha jól járatom az agyam, és megfelelően koncentrálok, akkor mindig a legoptimálisabb lapot választom, tehát nyerek.

Aztán egy szép napon valóban nyertem.

Nem csendültek fel ünnepi harsonák, nem nyertem trófeát, sőt, nem kaptam egy pacsit sem. Arra sem emlékszem, hogy mit is játszottunk azon a napon, amit végül több nyereséges partival zártam, mint Gami. Arra viszont jó szívvel emlékszem, hogy ő mennyire örült ennek. Elégedetten mosolygott, és boldogan rám kacsintott. Akkor éreztem életemben először azt, hogy elérkeztem végre a felnőttkor küszöbére.

Ha őszinte akarok lenni, akkor a fent összefoglalt folyamat összesen nagyjából öt évembe telt. Öt éven keresztül kitartóan figyeltem a nagyanyám minden rezdülését, mire megtanultam nyerni. Akkor már majdnem tinédzser voltam, így egyre inkább a véremben volt a versengés és a küzdőszellem. Nagyon kedveltem a szellemi erőpróbákat, és azt a kirívó örömöt, ami egy konkrét kihívás leküzdésével vagy szimplán csak egy-egy új képesség elsajátításával járt. Tehát végső soron arra tanított a kártya, hogy teljesen mindegy, mennyire tűnik bonyolultnak vagy rejtélyesnek egy adott dolog, kellő logikával rá lehet jönni a lényegére, vagyis puszta ésszel meg lehet fejteni a világ felépítését és működését.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7118 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Sans 3 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License