A szerző kiadónk gondozásában
korábban megjelent könyvei:

A Pumpkin Spice kávézó

A Strawberry Patch palacsintázó

A Cinnamon Bun könyvesbolt

Ez a történet nektek, olvasóknak szól. Köszönöm,
hogy újra velem tartotok Dream Harborba!

Első fejezet

Hazel Kelly imádta a jó történeteket. Csak éppen neki nemigen akadt sajátja – ez pedig különösen világossá vált, miközben a Cinnamon Bun könyvesbolt pultja mögött álldogált, ugyanott, ahol az elmúlt tizenöt évének tetemes részét töltötte.

Persze nem egyhuzamban. A nap végén azért hazamehetett, és néha szabadnapja is volt, de ettől még az érzés ugyanaz maradt: tizenöt év, ugyanaz a hely.

Sóhajtva rendezgette a pulton heverő ingyenes könyvjelzőket. Csendes, nyugodt nap volt; odakint szikrázott a nyári napfény, és ilyenkor az emberek inkább kint mászkáltak a szabadban, ahelyett, hogy könyvespolcok között böngésztek volna. Hazel ezt sosem értette igazán. Ő bármikor szívesebben lapozgatott könyvet, mint hogy izzadjon a napernyő alatt.

Nem arról volt szó, hogy ne szerette volna ezt a boltot, vagy ezt a pultot, amely mögött már gimis kora óta állt. Egyszerűen csak semmi nem változott körülötte. Ugyanaz a munka, ugyanaz a város, ugyanazok a barátok. Az egyetlen dolog, ami más lett – leszámítva az enyhe derékfájást, amivel reggelente ébredt –, a könyvesbolt neve, amit a főnöke kétévente rendszeresen cserélgetett.

Hazelt csodás történetek vették körül; könyvek, amelyek szerelemmel, kalanddal és élettel voltak tele, miközben ő maga egy helyben toporgott.

– És két hónap múlva betöltöm a harmincat – motyogta az üres boltnak, ahol rajta kívül csak a légkondicionáló zümmögése törte meg a csendet.

Harminc. A szám úgy lebegett előtte, mint valami diszkréten villogó figyelmeztetés. Szeptember huszonnyolc. A dátum nyomasztóan beleivódott az agyába. Mások számára a harmincadik születésnap egy korszak lezárása. Búcsút mondanak a húszas éveik féktelen és kalandos napjainak, lenyugszanak, felnőnek, megkomolyodnak.

Hazelnek viszont nem volt mitől búcsúznia.

Az ő életéből ugyanis kimaradtak a vad és kalandos napok. A húszas évei inkább… nyugodtak voltak? Megfontoltak? Nos, inkább unalmasak. Mintha tizenöt éves kora óta a harmincas éveit élte volna. Vagy inkább a hetvenes éveit, legalábbis Annie szerint, aki nélkül Hazel valószínűleg ki sem dugta volna a fejét a könyvek közül.

És eddig ez teljesen megfelelt neki. Szerette ezt a könyvesboltot, a kamillateát, az esős napokat és a vasárnapi keresztrejtvényeket. Szerette ezt a csendes, békés életet. Csakhogy most, amikor a harminc jelképesen nyelvet öltött rá, Hazel hirtelen elbizonytalanodott. Vajon lemaradt valamiről? Talán ki kellett volna próbálnia dolgokat, amikhez soha nem vette a bátorságot? És ami igazán ijesztő volt: lehet, hogy van élet a könyveken kívül is?

A nap csúfondárosan ragyogott be a bolt hatalmas kirakatán. Hazel épp az „Augusztusi strandolós könyvek” tematikus polcát állította össze, de már nem is emlékezett, mikor vitt utoljára könyvet a strandra. Valószínűleg tíz perc után menekült volna vissza az árnyékba – a napfény nem volt a barátja. Talán még D-vitamin-hiánya is volt, aminek nem ártott volna utánanézni.

Hazelnek kalandra volt szüksége.

Méghozzá sürgősen.

Vagy legalább egy jó sztorira, amit legközelebb elmesélhet Macnél, miközben Annie vadabbnál vadabb összeesküvés-elméleteit hallgatja, vagy Jeanie és Logan véget nem érő farmfelújítási terveit, ha Jeanie végre-valahára rászánja magát, és odaköltözik hozzá. Hazel egyszer, tényleg csak egyszer szeretett volna meglepni mindenkit – és egy kicsit önmagát is. Egyszer valami teljesen szokatlan dolgot akart tenni.

De nem most. Mert most éppen megakadt a tekintete egy ferdén álló könyvön a romantikus regények között, és kötelességének érezte, hogy megigazítsa. Elindult a polc felé, közben vetett egy futó pillantást a teljesen üres utcára. Sehol senki. Tökéletes késő nyári délután volt, és mintha egész Dream Harbor a vízparton lenne, vagy valamelyik túraösvényen kirándulna, esetleg egy medence mellett lustálkodna, kiélvezve az utolsó meleg napsugarakat az ősz beköszönte előtt.

Még Annie is úgy döntött, hogy ez a nap túlságosan szép ahhoz, hogy bent töltse, ezért korábban bezárta a pékséget, és a nővéreivel együtt kiruccant egy közeli szőlőbirtokra. Hazel sóhajtott. Holnap biztosan részletes élménybeszámolót tartanak majd, ő meg legfeljebb annyit mesélhet, hogy megigazított egy ferdén álló könyvet.

Megrázta a fejét. Ideje volt végre kilépni ebből a melankolikus mocsárból, és mi is lehetett volna jobb módszer erre, mint egy kis rendrakás? Az utóbbi években a romantikus részleg jócskán kibővült, főleg a Dream Harbor-i könyvklub lelkes tagjainak hatására. Hazel néha már attól is elpirult, ha csak ránézett egy-egy borítóra, de ha a pikáns könyvektől felpezsdül az üzlet, hát legyen.

A kérdéses könyv nemcsak ferdén állt, hanem még rossz helyen is volt. Hazel gyorsan kiemelte, gondosan kerülve a borítón pózoló félmeztelen férfi tekintetét. Már vissza akarta tenni a helyére, amikor észrevette, hogy az egyik lap sarkát behajtották.

– Hát ez meg mi? – mormolta bosszúsan. Tényleg ennyire semmibe veszik az emberek a könyveket? Még meg sem vették, és máris jelölgetik az oldalakat? Majdnem hangosan kimondta a következő mondatot is, hogy „Hová jut így a világ?”, de inkább visszanyelte az öregasszonyos morgolódást.

Kinyitotta a könyvet a jelzett oldalon, és döbbenten látta, hogy valaki kiemelt benne egy mondatot. Egy mondatot az egyik új könyvben! Ez egyszerűen tűrhetetlen volt. Felháborító, hogy valaki csak úgy besétáljon, összefirkáljon egy könyvet, majd szépen visszategye a polcra anélkül, hogy megvenné!

Hazel valószínűleg egész nap bosszúsan fortyogott volna magában, ha az a bizonyos kiemelt mondat nem ragadja meg a figyelmét.

Nem volt különösebben frappáns, mélyenszántó gondolat. Mégis úgy érezte, mintha a könyv – vagy talán az, aki ezt a sort kiemelte – egyenesen hozzá beszélt volna.

„Gyere velem, leány, ha kalandra vágysz.”

Majdnem kiejtette a kezéből a könyvet.

Idegesen körbepillantott az üzletben, és egy pillanatra komolyan azt hitte, hogy valaki figyeli, és jókat kuncog rajta. Biztosan valami rossz vicc volt. De ki hagyhatta ezt az üzenetet? És honnan sejthette, hogy egész nap pontosan ezen járt az esze?

A bolt persze továbbra is teljesen üres volt. Csak valamiféle különös véletlen lehetett.

Hazel ismét végignézett a polcokon. Minden könyv katonás rendben sorakozott, csak ez az egy lógott ki a sorból. A borítón egy lobogó hajú kalóz pózolt, az ingét vadul cibálta a tengeri szél. A tetején nagy, kacskaringós betűkkel állt a cím: A szerelem foglya.

Megmagyarázhatatlan vágyat érzett, hogy félrevonuljon valahová, és egy ültő helyében végigolvassa a könyvet. Csakhogy munkaidőben volt, és mégsem kezdhetett bele egy ilyen regénybe itt a bolt közepén.

Mégis, valami megmagyarázhatatlan okból úgy érezte, hogy ez a férfi – ez a képzeletbeli, csak papíron létező kalóz – tényleg elvihetné őt egy igazi kalandra.

Hazel újra visszalapozott a kiemelt mondathoz, és úgy meredt rá, mintha pusztán attól megfejthetné a rejtélyt, ha kitartóan bámulja. Ki jelölhette meg ezt a sort, és ki tette vissza ferdén a polcra? Annyira belemerült a gondolataiba, hogy észre sem vette, amikor kinyílt a bolt ajtaja.

Csak akkor ocsúdott fel, amikor egy mély, dörmögő hang közvetlenül a fülébe duruzsolt:

– Mit olvasol?

Hazel annyira megijedt, hogy ösztönösen elhajította a könyvet, ami tompa puffanással az ablak melletti olvasósarokban landolt. Megpördült, és Noah Barnett vigyorgó arcával találta szemben magát.

Noah Dream Harbor egyetlen horgásztúra-szervező vállalkozásának tulajdonosa és mindenese volt. Néhány éve bukkant fel a városban, pillanatok alatt összebarátkozott Logannel, és azóta is úgy keringett Hazel körül, mint egy különösen jóképű műhold. Hazel megrázta a fejét. Attól, hogy Dream Harbor minden női lakója és a férfiak legalább fele odavolt Noah-ért, neki még nem kell elolvadnia tőle.

– Ennyire jó volt? – kérdezte Noah szemtelen mosollyal.

Hazel magában felsóhajtott. Tényleg nagyon sármos volt a fickó. Annyira, hogy a turistalányokkal kapcsolatos kalandjai már legendaszámba mentek. Ezért sem értette, miért lóg olyan gyakran az ő könyvesboltjában.

– A frászt hoztad rám – morogta Hazel, és igyekezett visszanyerni a lélekjelenlétét.

– Vettem észre – vigyorgott Noah.

Hazel szíve vadul kalapált, és nem csupán azért, mert rajtakapták egy pikáns könyvvel a kezében, ráadásul munkaidőben. Hanem azért is, mert Noah már megint azzal a bizonyos mosollyal nézett rá, amitől Hazel mindig egy kicsit elveszettnek érezte magát.

Pedig egyáltalán nem illettek egymáshoz. Noah az átutazó, kalandvágyó turistákra bukott, Hazel pedig már ezer éve Dream Harborban élt. Annie persze váltig állította, hogy Noah teljesen odavan érte, de Hazel ezt képtelenségnek tartotta. Még azok sem voltak igazán oda érte, akikkel korábban randizott. Hazel cuki volt, ezt ő maga is elismerte – olyan cuki, mint egy faágon békésen szunyókáló koalamaci. De annyira nem, hogy bárki komolyan fantáziáljon róla. És ezzel a ténnyel Hazel már rég megbékélt.

Csakhogy Noah még mindig úgy nézett rá.

Hazel inkább elfordult, gyorsan felkapta a könyvet a padlóról, és szorosan magához ölelte, nehogy Noah meglássa a borítót.

– Keresel valamit? – kérdezte Hazel, és igyekezett tudomást sem venni róla, hogy Noah lazán a pultnak támaszkodva figyeli minden mozdulatát.

– Hát… talán.

– Talán?

– Igen, szóval… – Noah tekintete végigsiklott Hazel arcán, aztán a mögötte sorakozó könyvekre vándorolt, majd vissza. Ez egy tipikus Noah-féle látogatás volt: körülbelül kéthetente beugrott egy könyvért, de mindig úgy tűnt, mintha maga sem tudná pontosan, mit is keres.

Annie szerint ez is csak azt bizonyítja, hogy Noah menthetetlenül belezúgott Hazelbe, de Hazel még mindig nem volt erről teljesen meggyőződve. Annie szerint Noah-nak konkrétan le kellene dobnia a nadrágját a bolt közepén, hogy Hazel elhiggye végre, bár Hazel őszintén remélte, hogy erre soha nem kerül sor.

– Csak valami új olvasnivalót keresek – mondta végül a fiú, és keresztbe fonta karját, amitől megfeszültek az izmai, és minden tetoválása láthatóvá vált. Hazel önkéntelenül is elpirult, amikor megpillantotta a Noah bal bicepszén körbetekeredő, félig meztelen sellőt.

Ennek a pasinak tényleg vannak történetei – konkrétan a bőrére varrva.

Hazel megköszörülte a torkát.

– Tetszett a legutóbbi könyv, amit ajánlottam? A farkasok átka.

Noah bólintott, haján megcsillant a késő délutáni napfény.

– Nagyon. Imádtam.

– Remek. Most érkezett meg a második rész. Mindjárt hozom.

Hazel egyedül akart menni, de Noah követte őt a fantasyrészleghez, magával hozva a napfény és tengeri só mámorító illatát. Hazel még soha nem figyelt fel egyetlen férfi illatára sem. Annie ezt bizonyára egyértelmű jelnek tekintené, és váltig állítaná, hogy Hazel teljesen belezúgott Noah-ba.

Ami pedig… nevetséges lenne, nem? Vagy reménytelen? Vagy éppen kalandos?

– Itt is van – mondta Hazel, majd megfordult, és majdnem beleütközött Noah széles mellkasába.

– Hoppá!

– Bocs!

Mindkét könyv a padlóra esett. Hazel gyorsan lehajolt értük, de Noah megelőzte. Mire Hazel észbe kapott, már ott virított a férfi kezében a félmeztelen kalózos könyv.

– A szerelem foglya? – kérdezte Noah, és játékosan felhúzta a szemöldökét.

Most már mindketten a polcok között guggoltak, túl közel egymáshoz, így Hazel képtelen volt elkerülni Noah tekintetét.

– Ez nem az enyém. Mármint nem olvastam. Csak vissza akartam tenni a helyére.

Noah mosolya még szélesebb lett.

– Pedig jónak tűnik – mondta, és fellapozta a behajtott oldalt. – Nem azt mondtad, hogy nem olvastad?

– Én… öhm… hát…

Noah tekintete megakadt a kiemelt soron.

– „Gyere velem, leány, ha kalandra vágysz.”

Jaj, ne! Noah mély hangján úgy formálta a szavakat, hogy Hazelnek rögtön melege lett tőle. Mi történik ma vele?

Hazel gyorsan megrázta a fejét.

– Csak vissza akartam tenni a polcra – ismételte, miközben gyorsan kikapta a könyvet Noah kezéből, és felállt, mielőtt a férfi többet olvasna, és az egész helyzet még kínosabbá válna.

– De valaki kiemelte ezt a sort – mondta Noah, miközben ő is felállt, így Hazel még inkább eltörpült mellette. Miért kell ilyen magasnak lennie? És miért van ilyen jó illata? Hazel teljesen összezavarodott, és ez egyáltalán nem tetszett neki.

– Tudom.

– Szóval valaki egyszerűen csak megjelölte ezt a sort, aztán visszatette a polcra?

– Pontosan.

– Különös.

– Nekem is furcsa, ráadásul még rossz helyre is tette – motyogta Hazel, és igyekezett eloldalazni mellette, gondosan ügyelve arra, hogy még véletlenül se érjen hozzá ehhez a mackós, jó illatú pasihoz, és visszamenekült a bolt elejébe, a viszonylagos biztonságba.

Noah azonban ment utána.

– Mintha valaki direkt neked szánta volna – jegyezte meg.

Hazel megtorpant, és szembefordult vele. Majdnem ismét összeütköztek, de Noah még éppen időben megállt.

– Miért mondod ezt?

Noah vállat vont.

– Nem is tudom. Csak olyan, mintha valamiféle nyom lenne, vagy ilyesmi.

– Nyom? – Hazel gyanakodva összehúzta a szemét. – Noah, te most szórakozol velem?

– Én? – Noah teljesen ártatlannak tűnt, de Hazel nem nagyon hitt neki.

– Te keverted össze a könyveimet, csak azért, hogy megszívass? Mert ha igen, akkor ezt kifizettetem veled! – jelentette ki Hazel, és meglengette a könyvet, mire Noah szemöldöke még magasabbra szaladt meglepetésében.

– Dehogyis, nem én voltam. Soha nem tennék ilyet veled. Soha nem… szórakoznék veled. És főleg nem a könyveiddel – mondta Noah komolyan, és kis keresztet rajzolt a mellkasára. – Esküszöm. Horgászbecsszó.

Hazel szkeptikusan felvonta a szemöldökét.

– Horgászbecsszó? Szerintem ilyen nincs is.

– Hát most már van.

– Hmm.

– Egyébként komolyan mondom, szerintem ez egy nyom.

– Miért hagyna nekem bárki is nyomokat? – kérdezte Hazel, de Noah csak újra megvonta a vállát, és szeme izgatottan csillogott.

– Talán egy kaland kedvéért – válaszolta.

Egy kaland.

Noah elmosolyodott, és Hazel szíve gyorsabban kezdett kalapálni. A kezében tartott könyv mintha tényleg hívogatná; talán ez tényleg egy nyom.

Vagy legalábbis egy jó történet kezdete.

Második fejezet

Noah Barnett teljesen odavolt Hazel Kellyért. Ez a tény legalább annyira meglepte őt magát, mint amennyire Hazelt is meglepné – de ettől még igaz volt. Hazel ugyanis egészen más volt, mint azok a nők, akikkel eddig dolga akadt.

Vegyük például a mai napot. Lezser, begombolt ingében, amit elegánsan betűrt magas derekú nadrágjába, finom aranyláncokkal a nyakában és csinos lapos sarkú cipőjében… egyszerűen túl tökéletes volt hozzá. Elegáns volt, intelligens és kifinomult. Arról nem is beszélve, mennyire elbűvölő volt az arcát körülölelő puha, göndör hajfelhő, vagy az, ahogy apró mozdulattal megigazította az orrán a szemüvegét, mint éppen most is, miközben úgy nézett rá, mintha a férfi egy idegen bolygóról pottyant volna ide.

Noah menthetetlenül belezúgott.

És ilyesmi még sosem történt vele. Mindig is szerette a nőket, és eddig nem okozott gondot, hogy felkeltse a figyelmüket. De ilyen erős érzéseket még senki sem váltott ki belőle.

Sajnos ez elég szerencsétlen helyzet, mert szinte biztosra vette, hogy Hazel nem viszonozza ezt az érzést.

Hazel általában úgy nézett rá – ahogy most is –, mintha nem tudná hova tenni. Mintha valami megfejtendő rejtély lenne. De ez legalább kölcsönös volt. Noah sem tudta, hogyan mutathatná ki az érzéseit ennél egyértelműbben. Kéthetente bejött a boltba, próbált kedves és sármos lenni, flörtölt is, de úgy tűnt, minden varázsa lepattant Hazelről, mint eső a ponyvatetőről.

Bár tény, hogy az elmúlt hónapokban több könyvet olvasott el, mint eddigi egész életében összesen, szóval valami haszna azért volt a dolognak, és legalább az irodalmi műveltsége gyarapodott.

Talán egyszerűen csak őszintének kellene lennie, és randira hívni. Logannél legalábbis bevált ez a módszer – igaz, sokadik próbálkozásra –, és most már annyira boldogok Jeanie-vel, hogy az ember szinte rosszul lesz tőlük.

De Hazel más volt. És Noah teljesen elvesztette a magabiztosságát.

– Kaland? – kérdezte Hazel, kizökkentve Noah-t kusza gondolataiból, amik a lány bája és a saját bénázása körül forogtak.

– Ja. Nem is tudom. Lehet, hogy valaki tényleg nyomokat hagyott neked, mint egy kincskereső játékban, vagy ilyesmi – mondta Noah.

– Hmm – töprengett Hazel, és a homlokán egy apró ránc jelent meg. – Elég valószínűtlennek tűnik.

– Lehet… bár néha a nagyon valószínűtlennek tűnő dolgok is megtörténnek.

Mint például az, hogy egyszer eljössz velem randizni…

Majdnem ki is mondta hangosan, már majdnem elhívta, de Hazel addigra már visszament a pult mögé, hogy beüsse a könyvet a pénztárgépbe.

– Csak ennyi?

– Öhm… igen. Csak ennyi.

– Huszonegy kilencvenöt – mondta Hazel.

Noah számára persze nem csak ennyi volt, de inkább szó nélkül átnyújtotta a bankkártyáját. Egész egyszerűen elképzelhetetlennek tartotta, hogy ez az okos, imádni való nő valaha is randizni akarna vele. Noah nem véletlenül választott mindig átutazó lányokat, turistákat, a nyaralásból adódó egyéjszakás kalandokat. Ő maga is csak a szórakozásra, futó flörtökre volt jó, nem pedig olyan komoly, rendes lányoknak, mint Hazel Kelly.

Hazel átnyújtotta a könyvet, és ujjaik egy pillanatra összeértek. Tekintetük találkozott, és Noah egy lélegzetvételnyi pillanatig elhitte, hogy Hazel is érzi ezt a szikrát kettejük között. De aztán a nő elfordította a fejét, elköszönt, és Noah már indult is az ajtó felé.

Az olyan nők, mint Hazel Kelly, nem neki valók. Ezt legalább már tudta.

Kilépett a könyvesboltból a ragyogó nyári napsütésbe. Ez volt az első igazán napsütéses nap a csapadékos július után, és a város azonnal visszaváltott nyári üzemmódba. New Englandben rövid a nyár – aki nem használ ki minden pillanatot, lemarad róla. Habár már augusztus volt, a főutcát még mindig a július negyedikei hangulat uralta; tele volt piros-fehér-kék zászlókkal és szalagokkal. A nyár mindig is Noah kedvenc évszaka volt: egyet jelentett a stranddal, a végtelen mennyiségű fagyival, a gondtalan szabadsággal. Iskolában ülni? Kizárt. Sosem bírta a hosszú tétlenséget. Mióta elköltözött otthonról, alig volt olyan hely, ahol két-három hónapnál tovább maradt – mindig továbbállt, amint megunta a helyet. Dream Harbor viszont más volt. Valami itt tartotta, még ha nem is tudta pontosan, mi az. Legalábbis egyelőre.

Noah azt fontolgatta, hogy beugrik egy jegesteára a Pumpkin Spice kávézóba, de annyira kimerült volt, hogy inkább úgy döntött, hazamegy, és ledől egy kicsit. Az első horgásztúrája miatt már hajnali négykor talpon kellett lennie, a délelőttöt pedig azzal töltötte, hogy pár városi suttyónak mutogatta, hogyan kell úgy tenni, mintha tudnának horgászni. Noah ügyfelei többnyire olyan férfiak voltak, akik jobban értettek az öltönyválasztáshoz, mint a horgászathoz, és az ő dolga volt, hogy ez ne derüljön ki. Fogjanak halat, készüljenek menő képek, és legyen mindenki boldog. Noah végezte a munka oroszlánrészét, a vendégei meg csak iszogattak és lazítottak a napsütötte fedélzeten. Nem volt éppen álommeló, de legalább jól fizetett, és Noah egész nap kint lehetett a vízen. Azért nem volt ez olyan rossz üzlet.

És még mindig jobb volt, mint átvenni a családi tengeriherkentyű-birodalmat északon. A nővérei amúgy is sokkal jobban értettek az üzletvezetéshez. Noah már akkor tudta ezt, amikor otthagyta az egészet, bár a távozása miatt még mindig gyötörte némi bűntudat. Nem is annyira a cég miatt, hanem az emberek miatt, akiket hátrahagyott. Ezt pontosan tudta, csak épp még nem akart szembenézni vele.

Noah egyszerűen nem volt alkalmas egy ekkora vállalat vezetésére. A szülei a semmiből építettek fel egy többmilliós céget, amely éttermek százait látta el tengeri herkentyűkkel szerte az országban. Mikor a szülei nyugdíjba vonultak, a nővérei vették át az irányítást – egyikük ügyvezető igazgatóként, a másik pedig pénzügyi vezetőként −, Noah pedig úgy döntött, inkább lelép.

Ahogy hazafelé sétált, megtörölte izzadt homlokát. A bűntudat és a szégyen jól ismert elegye kavargott benne. Az ember csak bizonyos számú alkalommal okozhat csalódást a családjának, mielőtt végleg hátat fordít – és Noah már rég túllépte ezt a határt.

Ráadásul a kis horgásztúrás biznisz tökéletes volt: mindent maga szervezett, saját maga osztotta be az idejét, és senkinek sem tartozott elszámolással. Ha egyszer befuccsolna a kis vállalkozása, legalább senkit nem hagyna cserben. Sokkal egyszerűbb volt így az élet.

Ahogy végigsétált a városon, gondolatai ide-oda cikáztak: fel kellene végre hívnia a nővéreit, majd Hazel képe villant fel előtte, aztán arra gondolt, hány túrája lesz a héten. Addig elmélkedett, amíg szép lassan elengedte a múltja árnyait.

Mire feltűnt a háza a láthatáron, gondolatai ismét Hazel körül forogtak, és eszébe jutott az a könyv, amit olvasott. Vajon bírja a hajós pasikat? Mert Noah bizony ilyen. Talán tényleg meg kellene próbálni.

Ahogy odaért a sziklás partszakaszhoz, elindult lefelé. Régen volt itt egy ösvény, ami az úttól egyenesen a partra vezetett, de az évek alatt a víz teljesen elmosta, így most már csak nagy köveken és betondarabokon átmászva lehetett lejutni a homokos tengerpartig. Noah-t azonban ez egy cseppet sem zavarta. A közeli nyilvános strand könnyebben megközelíthető volt ugyan, de egy ilyen napsütéses napon bizonyára zsúfolásig megtelt – itt viszont csend és nyugalom honolt.

Amikor végre leért a homokos partra, lerúgta a cipőjét, belefúrta lábujjait a meleg homokba, és rögtön érezte, hogy minden feszültség távozik belőle.

Amikor évekkel ezelőtt Dream Harborba sodorta az élet, egy ideig a hajóján lakott. Aztán egy szép napon rábukkant egy sor elhagyatott halászkunyhóra egy félreeső partszakaszon. Egyből meglátta bennük a lehetőséget: ha valaki rendbe hozná őket, remek kis nyaralók lehetnének. Körülbelül egy éve el is kezdte felújítani az egyiket, csak úgy, hobbiból. Félig-meddig arra számított, hogy egyszer csak megjelenik valaki, és rászól, hogy ezt nem lehet. De eddig senki sem szólt, és Noah élvezte, hogy valami végre csak az övé.

Titokban néha itt aludt. Hivatalosan még mindig a Mac bárja fölötti lakásban lakott – legalábbis a város így tudta. Talán egyszer majd összeszedi a bátorságát, és előáll az ötleteivel Kelly polgármesternek, hogy hivatalosan is megszerezze ezeket a régi kunyhókat. Talán.

Bár könnyen lehet, hogy az egész csak egy ostoba ötlet, de Noah-nak volt már néhány őrült ötlete élete során.

Kinyitotta az ajtót, és belépett a kellemesen hűvös kis házba. A tenger felől érkező friss szellő átjárta a helyet. Ha valaki itt akarna maradni a téli hónapok alatt, jobb szigetelésre lenne szükség, de Noah már megjavította a tetőt és kicserélte a padlót is. Gyerekkorában rengeteg időt töltött a nagyapjával, és most végre kamatoztathatta a tőle megtanult fortélyokat.

Az egész házikó – a legnagyobb jóindulattal is – talán negyven négyzetméter lehetett, mégis elfért benne egy apró konyhasarok, egy franciaágy és egy fürdő, aminek a vízvezetékei még valószínűleg Elvis idejéből származtak.

Noah az ágyra dobta az új könyvet, előhúzott egy hideg sört a konyhasarokban álló hűtőtáskából. Áram még nem volt, ahogy víz sem, így most meglehetősen puritán körülmények között élt, de a nyugalom és a tenger közelsége bőven kárpótolta mindenért. A hullámok morajlása betöltötte a kis házat, és Noah tudta, hogy hamarabb el fog aludni, mintsem belelapozhatna az új könyvébe.

Kényelmesen elnyúlt a matracon, kortyolt egyet a söréből, és a gondolatai lassan Hazel felé kalandoztak. Vajon mit szólna a lány ehhez a helyhez és az ötleteihez? Nevetségesnek tartaná? Nem sokáig rágódott ezen, mert pillanatok alatt elnyomta az álom. Arról álmodott, hogy elrabolja azt a bizonyos könyvesboltos lányt, és elviszi magával egy kalandos hajóútra.

Harmadik fejezet

Már megint ferdén állt egy könyv. Ráadásul fejjel lefelé. Hazel azonban határozottan eldöntötte, hogy nem foglalkozik vele. Nem érdekelte. Biztosan csak egy vásárló volt, aki sietve és hanyagul tette vissza a helyére. Teljesen hétköznapi eset volt. Majd Alex rendbe teszi, amikor beér a délutáni műszakjára. Hazelnek most sokkal fontosabb dolga volt, például a következő havi könyvrendelés összeállítása, vagy a szeptemberi író-olvasó találkozó előkészítése. Elvégre ő volt a könyvesbolt vezetője, a könyvek rendezgetése pedig igazán nem az ő dolga, arra ott volt Alex, Lyndsay, a vasárnapi új kolléga, vagy bárki, aki nem ő.

A francba! Már megint azt a könyvet nézte.

Két nap telt el az előző „ferde könyves” incidens óta, és Hazel már akkor eldöntötte, hogy mindez csak egy egyszeri, furcsa véletlen volt, aminek semmi köze hozzá, és biztosan nem fordul elő többet. És tessék, itt volt egy újabb.

Valaki szándékosan játszadozott vele.

Eszébe jutott Noah izgatott arca, amikor azt hitte, hogy valamilyen nyomra bukkantak. Hazel gyorsan elvetette ezt az ötletet, talán túl gyorsan is. Noah arcára kiült a csalódás, amikor rövidre zárta a kaland lehetőségét.

Később kicsit bűntudata is lett, na de nyomok? Komolyan? Ez azért túlzás. Az, hogy mostanában úgy érezte, kissé megrekedt az élete, és hogy Noah váratlan felbukkanása felkavarta az állóvizet, még nem ok arra, hogy rejtett üzenetek bukkanjanak fel a romantikus részlegen. Ez már tényleg őrültség lenne.

Hazel türelmetlenül dobolt a pulton. Megint egy unalmas nap. Senki sem olvas nyáron? Még a könyvjelzők is tökéletesen elrendezve hevertek, így csak kortyolt egyet a teájából, és próbált nem tudomást venni a ferdén álló kötetről.

De a csuda vigye el!

Elszántan elindult a romantikus részleg felé, hogy a helyére tegye azt a bizonyos könyvet, és talán jól meg is mondja neki a magáét, mert ma amúgy is „kicsit őrült könyvesboltos néni” hangulatban volt. Kihúzta a polcról, és a könyv egyik sarka be volt hajtva, pont úgy, mint a múltkor. Így nem rakhatta vissza, különösen, ha még ki is emeltek benne valamit. Egy összefirkált könyvet mégsem adhat el.

Muszáj megnéznie.

A fekete áfonya zamatos, fanyar ízzel robbant szét a szájában, és ez az íz maga volt a nyár és az új kezdet.

Hazel hirtelen visszarepült a gyerekkorába. Az áfonyaszedés emléke szinte fizikai valóságként tért vissza: az édes-savanykás íz, a keresgélés a bokrok között, a fagyizás az apjával hazafelé menet. Becsukta a szemét, és a könyvespolcnak dőlt. Mikor is szedett áfonyát utoljára?

– Munka közben szundikálsz?

Hazel szeme kipattant Annie incselkedő hangjára. Komolyan, elejét kellene vennie annak, hogy mindig pont a legfurcsább pillanatokban kapják rajta a barátnői a romantikus részlegen. Gyorsan visszacsúsztatta a bűnös könyvet a polcra, és a barátai felé fordult.

– Dehogy szundikálok – vágta rá.

– Hoztunk ebédet – jelentette be Annie, és már bele is huppant kedvenc fotelébe az ablak mellett.

– És egy jegesteát is – nyújtotta át Jeanie az italt, mire Hazel hálásan elmosolyodott.

– Köszi.

– Minden rendben? – kérdezte Annie, és fürkészően oldalra billentette a fejét. Kilencedikes koruk óta barátnők voltak, és Annie túl jól ismerte Hazelt ahhoz, hogy ne vegye észre, ha valami nincs rendben.

– Persze, minden oké – felelte Hazel, és lecsapott Annie szendvicsének másik felére. Lerúgta a cipőjét, a lábait maga alá húzta. Normál esetben ragaszkodott volna hozzá, hogy hátul, a raktárban egyenek, de most üres volt a bolt, így nem számított.

– Biztos? Olyan furcsán nézel.

– Te nézel furcsán – vágott vissza Hazel, mire Annie rányújtotta a nyelvét, Jeanie pedig felkacagott.

– Mindig morcos lesz a melegtől – súgta Annie Jeanie-nek, mintha Hazel nem is hallaná.

– Nem vagyok morcos, csak nem szeretem a meleget.

– Hazel utálja a napsütést. Olyan, mint egy vámpír.

– Nem is! Egyszerűen csak szeretek bent lenni. Benti cica vagyok.

Jeanie újra felnevetett, közben a két barátnő között cikázott a tekintete.

– Na, ha már ilyen kis benti cicus vagy, lehet, hogy nem is lesz kedved hozzá, de rábeszéltem Logant, hogy csináljunk ma este egy tábortüzet.

– Tábortüzet?

– Vagy valami olyasmit. Nem tudom. De lesz pillecukor is!

– Italok? – kérdezte Annie.

– Azok is – bólintott Jeanie.

– Szuper, én benne vagyok! És te, kis benti cica? Kibírod pár óráig odakint a szabadban, hogy kicsit szórakozz a barátaiddal? – cukkolta Annie, de viccnek szánt szavai most betaláltak. Tényleg azt gondolják a barátai, hogy még egy nyamvadt tábortűz is kifog rajta?

Hazel morcosan összevonta a szemöldökét.

– Persze hogy kibírom.

– Remek! – tapsolt Jeanie örömében, Hazel pedig csak ekkor döbbent rá, mire is mondott igent. Szúnyogok, füst, homok… és nagy valószínűséggel Noah is ott lesz, hiszen Logan barátja. Már a puszta gondolattól is összeugrott a gyomra.

A fenébe!

De késő volt visszakozni. Jeanie már csomagolta is a szendvicse maradékát, és sietve az ajtó felé indult.

– Mennem kell, Crystal egyedül van az ebédidős roham alatt, de este találkozunk! Nyolc körül!

Hazel erőtlenül intett neki, és amikor Jeanie elment, Annie sokatmondóan méregette.

– Biztos, hogy minden rendben?

Hazel felsóhajtott. Igazából semmi sem volt rendben. Éppen egy kisebb életközepi válságon ment keresztül. Vagy inkább életnegyedi válságon? Létezik ilyen egyáltalán? Mindenesetre most azt fontolgatta, hogy belevág egy kincskereső játékba, amit a titkos, könyvekbe rejtett üzenetek ihlettek, csak hogy legyen valami, amivel eldicsekedhet a harmincadik születésnapján. Persze az sem volt normális, hogy egyáltalán ilyesmin gondolkodik, de még nem érezte úgy, hogy ezt szeretné megosztani Annie-vel.

– Persze, minden oké. Csak aggódom egy kicsit a forgalom miatt.

Annie körbenézett a néptelen könyvesboltban, majd megvonta a vállát.

– A helyedben nem aggódnék ezen, Haze. Túl hosszú és túl esős volt a július, mindenki a szabadba vágyik. Hamarosan visszajönnek, nyugi.

Hazel halvány mosolyt erőltetett az arcára.

– Igen, igazad lehet.

Annie mosolyogva átnyújtott neki egy frissen sült sütit – békeajándékként.

A maradék ebédet csendben, békés nyugalomban fogyasztották el, de Hazel gondolatai még mindig a ferdén álló könyvnél jártak, az áfonya édes ízénél, és azon, hogy vajon mit tartogat még számára a nyár.

***

Hazelt már vagy tizenöt szúnyog megcsípte, és bárhová ült is a tűz körül, a füst valahogy mindig az arcába fújt. Egyik kezében langyos sört szorongatott, a másikban pedig megégett mályvacukrot tartott. Nagyon igyekezett úgy tenni, mintha élvezné a helyzetet.

Valójában azonban borzalmasan érezte magát.

És akkor megjelent Noah, napbarnított bőrével és a napsütéstől kirajzolódó szeplőkkel az arcán. Hazel gyomrában mozgolódni kezdtek a pillangók.

– Sziasztok! – intett Noah barátságosan, mire mindenki vidáman üdvözölte.

Hazel egyik oldalán Annie, a másikon a könyvklubos Jacob ült a kényelmes kempingszékekben, ő maga pedig egy öreg, rozoga konyhai széken gubbasztott, és komolyan attól tartott, hogy bármelyik pillanatban összeroskad alatta. George a pékségből a tűznél állt, sörrel a kezében, és mályvacukrot pirított. Isabel, Jeanie másik könyvklubos barátnője kissé távolabb telefonált, hogy ellenőrizze, a gyerekek rendben elaludtak-e nélküle. Mindenki vidámnak és elégedettnek tűnt, senkit sem csíptek halálra a szúnyogok. Csak Hazelt.

Logan eközben a tábortűz körül sürgölődött, ami Hazel szerint kissé túlzás volt, és túl komolyan vette a feladatot, de még ő is elégedettnek tűnt. Annie-nek talán igaza volt – a nyár tényleg kihozta Hazelből a morcos oldalát.

– Szia, Noah! – Jeanie lelkesen megölelte a férfit, aki ezután elővett egy sört a hűtőtáskából, és csatlakozott a társasághoz. – De jó, hogy eljöttél!

– Naná, ki nem hagynám semmi pénzért. Egy jó mályvacukorért bármire hajlandó vagyok.

Hazel abban reménykedett, hogy sikerült észrevétlenül megbújnia az árnyékban, de Noah tekintete azonnal megtalálta az övét, és megjelent az a bizonyos megfejthetetlen mosoly a szája szegletében. Hazel gyorsan elfordította a fejét, inkább a mályvacukrára koncentrált, ami az égett részek ellenére is meglepően finom volt. Amikor újra felnézett, Noah őt figyelte, ahogy lenyalogatja ujjáról a ragacsos édességet.

– Figyelj csak, Noah, már egy ideje szeretnék valamit megkérdezni tőled. – Annie hangja szerencsére elvonta Noah figyelmét Hazel ragacsos ujjairól. Éppen jókor, mert Hazel már attól tartott, hogy ő is olvadozni kezd, mint a mályvacukor, amit éppen nyalogatott.

– Igen? – Noah felvonta az egyik szemöldökét, arcán megjelent az a jól ismert, huncut félmosoly, amit mindig felöltött, ha jól szórakozott. Hazel inkább visszafordult a ragacsos ujjaihoz.

– Hogy lehet az, hogy soha nincs halszagod?

Jacobból kitört a nevetés.

– Annie, ez meg milyen kérdés?

– Egész nap azon a büdös halászhajón van, és még egyszer sem éreztem rajta halszagot!

– Szóval szerinted Noah kamuzik arról, hogy mivel tölti a napjait? – kérdezte Jacob, majd belekortyolt a sörébe.

Annie vállat vont.

– Csak furcsának találom.

Noah felnevetett.

– Én úgy vettem észre, hogy a zuhany elég hatásos.

Annie összehúzta a szemét, és gyanakodva figyelte.

– Akkor biztosan nagyon erős szappant használsz.

– Nagyon alaposan megdörzsölöm magam – kacsintott Noah, mire Annie felnevetett.

Most már mindenki nevetett, Hazel kivételével, aki minden erejével azon volt, hogy ne képzelje el Noah-t, amint épp szorgalmasan szappanozza magát a zuhany alatt.

– Miről maradtam le? – Isabel hangja zökkentette ki Hazelt a gondolataiból, ahogy visszajött hozzájuk a tűz fénykörébe.

– Csak Noah zuhanyzási szokásairól beszélgetünk – intett Annie a sörével Noah felé, aki színpadiasan széttárta karjait, mintha Isabel rögtön tisztasági ellenőrzést tartana.

Isabel láthatóan nem volt különösebben lenyűgözve, ami azért is volt furcsa, mert Hazel esküdni mert volna rá, hogy a tűz erősebben lobogott, amikor Noah bicepsze megfeszült a pólója alatt.

– Ne hülyéskedjetek már! Hónapok óta ez az első estém a gyerekek nélkül, és tényleg Noah zuhanyzási szokásairól kell beszélnünk? – sóhajtott fel Isabel.

– Én is a témaváltásra szavazok – morogta Logan, miközben felállt a tűz mellől. Jeanie egy puszit nyomott az arcára.

– Mi lenne, ha megbeszélnénk, milyen könyvet olvassunk augusztusban a könyvklubban? – vetette fel Jacob, mire Logan felnyögött.

– Komolyan? Noah zuhanyzási szokásai után rögtön átcsapunk a pikáns könyvekre?

Jeanie halkan kuncogott.

– Pontosan.

– Legyen valami igazán nyári olvasmány! Mondjuk, valami kalózos! – Isabel szeme felcsillant az ötlettől.

– Hazel a minap pont valami érdekes kalózos könyvet olvasott – vetette közbe Noah pajkos félmosollyal, miközben Hazelre nézett.

– Nem olvastam, csak visszatettem a helyére – tiltakozott Hazel.

Noah vállat vont.

– Nekem érdekesnek tűnt.

– Mi volt a címe? – Jacob kíváncsian előrehajolt, láthatóan felkeltette az érdeklődését a pikáns kalózos könyv. Noah továbbra is Hazelre sandított, miközben a lány combját egy újabb szúnyog támadta meg. Mi jöhet még?

– Elrabolt szerető… Vagy várj, nem ez volt… Csapdában? Elfogva? A kalóz foglya? – próbált visszaemlékezni Noah.

Te. Jó. Ég. Hazel legszívesebben a föld alá süllyedt volna. Ha Noah még egy szót szól erről a könyvről vagy a foglyokat ejtő kalózokról, tuti átszúrja egy mályvacukros pálcikával.

– A szerelem foglya volt a címe – mormolta Hazel, és hálát adott magában, hogy a félhomály elrejtette kipirult arcát.

– Tökéletes választás! – tapsolt Jeanie örömében.

– Fogadok, hogy a kalózok rettentő büdösek voltak.

Jacob átnyúlt Hazel fölött, és játékosan rácsapott Annie karjára.

– Ne hozd kínos helyzetbe a szexi kalózokat!

A társaság hangos nevetésben tört ki, és hamarosan a kalózok higiéniai szokásairól vitatkoztak. Noah továbbra is Hazelt nézte – mintha pontosan tudná, hogy a lány hazavitte azt a könyvet, és az elejétől a végéig elolvasta. Sőt, Hazel képzeletében a kalóz köszönőviszonyban sem volt a borítón feszítő félmeztelen izomkolosszussal…

– Nekem most… ki kell mennem – motyogta Hazel, de olyan hirtelen pattant fel, hogy a széke hangos puffanással felborult. – Ööö… csak a mosdóba megyek – bökte ki, mintha ezt mindenkinek feltétlenül tudnia kellene.

– Csak vigyázz, amikor jössz vissza! Kezd sötétedni, és a Bobok megint kiszöktek – szólt utána Jeanie bocsánatkérően mosolyogva.

– Bobok? Mármint a kecskék? Semmi gond – hadarta Hazel, és már sietett is ki a tábortűz fényköréből, maga mögött hagyva barátai vidám nevetését.

A nap már lebukott a horizont mögé, és a hosszú árnyékok tökéletesen elfedték a mező alattomos gödreit és buckáit. Hát ennek vagy bokatörés lesz a vége, vagy kecsketámadás.

Bár jól ismerte az utat Logan nagyszüleinek házához – még sötétben is simán odatalálna –, de most, ebben a zaklatott lelkiállapotban azon sem lepődne meg, ha végül egy árok mélyén kötne ki. Vagy ami még rosszabb, ha Logan drágalátos selyemtyúkjai csipkednék halálra.

Hazel beleborzongott a gondolatba, és sietve elindult a ház felé. Igazából egyáltalán nem kellett pisilnie, csak sürgősen el akart tűnni egy bizonyos jó illatú horgászfiú és a vérszomjas szúnyogok hada elől. Jelenleg ez tűnt a legészszerűbb menekülési útvonalnak.

Hazel belépett a házba. A nappaliban Nana és Henry papa szunyókált a tévé előtt. A zajra mindketten összerezzentek.

– Hazel Kelly, te vagy az, drágám?

– Igen, én vagyok, Nana. Hogy vagytok?

– Ó, jól, jól vagyunk. Ha éhes vagy, van még egy kis maradék a lassúfőzőben.

– Már senki sem akar abból enni, kedvesem – paskolta meg gyengéden Henry papa a felesége térdét, mire Nana rosszallóan nézett rá.

Hazel elmosolyodott. Mintha visszarepült volna az időben – abba a korszakba, amikor még gimisként rendszeresen meglátogatta Logant. Olyanok voltak, mint a testvérek. Mindketten egykék voltak, és valahogy ösztönösen keresték egymás társaságát.

– Köszönöm, de már teletömtem magam mályvacukorral. Igazából csak a mosdóba ugrottam be.

– Rendben, drágám. Csak szólj, ha bármire szükséged van – mondta Nana kedvesen.

Hazel bólintott, majd elindult a konyha melletti kis fürdőszoba felé. Minden pontosan olyan volt, mint régen: a kifakult, virágmintás tapéta, a kék csempe, és az bizonyos tükör, ami most is ugyanazt az arcot mutatta. Na jó, majdnem ugyanazt. Talán kicsit érettebb, kicsit fáradtabb, de legbelül ugyanaz maradt.

Ugyanaz a régi Hazel.

A fürdőszoba tükrébe nézve hirtelen elfogta a nosztalgia. Lehetnek-e emlékei olyan dolgokról, amiket meg sem élt?

Ahogy ott állt Loganék fürdőszobájában, sorra eszébe jutott minden, amit sosem mert megtenni. Sohasem lógott az iskolából, mert mindig attól rettegett, hogy lemarad valami fontos dologról. Csak egyszer ivott alkoholt a gimiben, pont itt, a farmon, és akkor is annyira gyötörte a bűntudat, hogy rögtön bevallotta Nanának.

Az egyetem alatt is otthon lakott, nem járt bulizni, nem voltak egyéjszakás kalandjai, és még csak le sem tartóztatták. Jó, lehet, hogy az utóbbi nem akkora veszteség – de azért néha jó lett volna kicsit vakmerőbbnek lenni.

Hazel szerette magát, és szerette a nyugodt, kiszámítható életét is. Mégis, néha úgy érezte, mintha valami hiányozna. Mintha ezek a meg nem élt élmények lassan megbánássá változnának, amiket semmiképpen nem akart magával vinni a harmincas éveibe.

Felidézte Noah titokzatos mosolyát, a ferdén álló könyveket a boltban, és a frissen szedett áfonya édes-fanyar ízét. Talán nem kellene ennyire ragaszkodnia a régi szokásaihoz. Talán a következő két hónap lehetne más. Elvégre mi másról szól a nyár, ha nem arról, hogy végre egy kicsit elengedjük magunkat?

A padlódeszka ismerősen nyikorgott, ahogy végigment a konyhán, és felkapta az asztalról a bort, amit Jeanie felejtett ott.

Egy kis vidámság, némi kaland, és egy csipetnyi vakmerőség…

Ez menni fog.

És ma este bele is kezd.

Az oldalajtón át kilépett a házból Henry papa titkos kis kertjébe, ahol váratlan meglepetés fogadta. Áfonyabokrok! Teljesen elfelejtette, hogy Loganék farmján áfonya is terem. Megállt a kert szélén, és figyelte, ahogy az ég lassan egyre mélyebb, bársonyos sötétkékbe fordul. Ebben a pillanatban úgy érezte, mintha az összes eddig meg nem élt élménye mázsás súlyként nehezedne rá. Már rég nem volt gimnazista kislány, sőt már egyetemista sem, aki mindent túlgondolt. És a múltat nem tudta, de nem is akarta megváltoztatni. Mégis, ahogy közeledett a harmincadik születésnapja, egyre biztosabb lett benne, hogy ezúttal tényleg változtatni akar. Talán most jött el a pillanat, hogy kilépjen a saját kis biztonságos világából. Hogy bátrabb legyen. Kíváncsibb. Élőbb.

Talán a füst, talán a hosszúra nyúlt nap bolondította meg az érzékeit. Akárhogy is, azok a ferdén álló könyvek biztosan nem véletlenül voltak ott. Jelek voltak. Apró, titkos üzenetek. És Hazel most már készen állt arra, hogy kövesse őket, és hagyja, hogy végre magával sodorja az élet.

Negyedik fejezet

Noah a kis kertben talált rá a már kissé spicces Hazelre. Ott üldögélt a sötétben, egy félig üres borosüveget szorongatva. A levegőben a föld és a fafüst jellegzetes illata érződött.

– Hé, aggódtunk érted. Már azt hittük, elraboltak a kecskék.

Hazel felnézett rá.

– Benne volt a könyvben.

Noah kissé összezavarodott. Lehet, hogy a lány részegebb, mint hitte.

– Mi volt benne a könyvben? Biztos, hogy jól vagy? Szóljak Annie-nek?

Hazel elfintorodott, majd hirtelen maga mellé húzta Noah-t.

– Volt egy másik könyv is – mondta, és úgy nézett rá, mintha Noah-nak pontosan tudnia kellene, miről beszél, pedig valójában fogalma sem volt. Igazából csak arra tudott gondolni, milyen közel ül hozzá Hazel, milyen édes az illata, és hogy rövidnadrágot visel, amit eddig sosem látott rajta. Tekintete akaratlanul is a lány gyönyörű, bársonyos lábára tévedt…

– Egy újabb nyom! – suttogta Hazel bizalmasan, mintha valami világmegváltó titkot készülne elárulni. Noah nagyon is szeretett volna közös titkokat Hazel Kellyvel. – Találtam még egy könyvet, benne egy újabb nyommal.

– Ja, persze! A könyves nyomok.

– Pontosan! – bólintott Hazel, göndör fürtjei vidáman ugrándoztak a vállán. – És áfonyát ettek benne. Nézd csak! – Óvatosan félrehajtotta a közeli bokor leveleit, és megmutatta az alatta rejtőző, érett szemeket. – Áfonya – suttogta olyan ünnepélyes hangon, mintha ezek a bogyók valami életbevágóan fontos titkot őriznének.

– Ez… nagyon menő – mondta Noah, bár ő is érezte, mennyire béna reakció volt. Hazel újra bólintott, majd leszakított egy szem áfonyát.

– Ráadásul isteni finom is – mondta, majd a szájához emelte a gyümölcsöt, és bekapta. Noah számára abban a pillanatban megállt az idő. Csak Hazel ajka létezett, meg az a kis elégedett sóhaj, ahogy boldogan elmajszolta a bogyót, meg a körülöttük táncoló szentjánosbogarak, amik fényfüzérként ragyogtak a feje körül.

Hazel behunyta a szemét, és élvezte az áfonya ízét, Noah pedig egyszerűen képtelen volt levenni róla a tekintetét. Csak a vak nem látta, mennyire gyönyörű Hazel Kelly.

– Kérsz egyet? – kérdezte Hazel, miközben újra kinyitotta a szemét. Leszakított még néhány szem áfonyát, és beletette Noah tenyerébe.

– Köszi – préselte ki magából Noah, majd zavarában megköszörülte a torkát.

– Tessék – nyújtotta felé Hazel a bort. Noah nagyot húzott az üvegből, mielőtt megkóstolta az áfonyát. A bor és a gyümölcs egyszerre volt édes és fanyar; a nyár tökéletes esszenciája.

Hazel rámosolygott, Noah szíve pedig hevesebben kezdett dobogni.

– Azt hiszem, szükségem lesz a segítségedre.

Hazelnek bármit megtenne.

– Rendben.

Hazel zavartan feltolta az orrán a szemüvegét.

– Segítségre lenne szükségem a nyaramhoz… vagyis abban, hogy tényleg jól érezzem magam.

– Segítsek abban, hogy jól érezd magad?

– Igen – bólintott Hazel, majd széles mozdulattal körbemutatott, mintha a csillagos ég, a kert, a nyár és az egész élet is beletartozna. – Szeretnék kalandokat. Követni ezeket a nyomokat, ha lesznek még, és végre… egy kicsit vakmerő lenni. Egész életemben biztonsági játékos voltam. Most valami másra vágyom. Valami olyanra, amit egy pohár bor mellett majd jóízűen mesélhetek.

– És azt szeretnéd, hogy segítsek ebben?

Hazel megvonta a vállát, és inkább a sötét kertet figyelte, mint Noah arcát.

– Arra gondoltam, ez pont neked való lenne. Mármint… te értesz az ilyesmihez, nem? Nyári kalandok, szórakozás…

– Te most… felbérelsz engem?

– Nem! – Hazel szeme rémülten elkerekedett. – Jaj, nem, nem úgy értettem! Bocs, ez most nagyon bénán hangzott. Csak… úgy tűnt, hogy téged is érdekelnek a nyomok, és hát… egész egyszerűen érdekesebb vagy, mint bárki más, akit ismerek. Gondoltam, talán szívesen segítenél. Mindegy, felejtsd el, nem is kellett volna felhoznom.

– Hazel!

– Igen?

– Naná, hogy segítek! – Noah belül titkon remélte, hogy Hazel nem csak kalandokra vágyik, de egyelőre ez is tökéletesen megfelelt. Legalább ebben tényleg jó volt.

– Komolyan?

– Hát persze. Segítek megfejteni ezeket a könyves nyomokat.

Hazel arcán ragyogó mosoly jelent meg, Noah pedig úgy érezte, most valami igazán jót tett. Valami jót Hazel Kellyvel, akit sokkal jobban meg akart ismerni.

Nem volt ideje kiélvezni a gondolatot, mert Hazel ajka hirtelen az övéhez simult. A csók íze a bor és az áfonya édes keveréke volt, és Noah ajkáról önkéntelenül halk, elégedett sóhaj szakadt fel. Hazel közelebb simult hozzá, ujjai a férfi ingébe kapaszkodtak, mintha még közelebb akarná húzni magához.

Noah nagyon is akarta ezt a csókot. Sőt, még sokkal többet akart Hazel Kellytől. De Hazel most spicces volt, és bár az előbb pont azt mondta, hogy vakmerő akar lenni, Noah sejtette, hogy nem pontosan erre gondolt. És nem akarta, hogy Hazel másnap megbánjon mindent.

– Haze – suttogta. A becenév furcsán bensőségesen csengett a szájából. Még soha nem szólította így, pedig már régóta szerette volna.

Hazel ijedten hátrahőkölt, szeme óriásira nyílt a szemüvege mögött.

– Jaj, ne! Te jó ég, ne haragudj! Annyira sajnálom, tényleg, fogalmam sincs, mi ütött belém. – Megpróbált felállni, de a cipője félig lecsúszott a lábáról, és sehogy sem tudta visszarángatni.

– Hé! – Noah megfogta a kezét, hogy maga mellett tartsa. – Fogjuk az áfonyára!

Hazel megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Nagyon erős áfonya volt.

Noah önkéntelenül elnevette magát.

– Az tuti!

– Nem kellett volna ezt tennem – mondta Hazel térdére támasztva az állát, és a mezítelen lábujjait bámulta. A cipője valahol mellette hevert elhagyatottan.

– Nem kell bocsánatot kérned.

– De igen! – fordult felé, az arca őszinte aggodalmat tükrözött. – Nem erre kértelek, és nem akarom, hogy azt hidd, ki akartalak használni.

Noah talán elnevette volna magát, ha Hazel nem nézett volna rá olyan szívszorító kétségbeeséssel.

– Haze, ha nem lennél picit becsiccsentve, még most is csókolóznánk.

Hazel szeme még jobban elkerekedett.

– Komolyan?

– Igen.

– Ó. Én nem gondoltam… mármint te… te vagy.

– Pontosan.

– Én pedig…

– Vonzó vagy.

Hazel vidáman felnevetett, megtörve a körülöttük levő csendet.

– Én pedig egyáltalán nem vagyok a zsánered.