Bársony Eszter

Rideg Gergely

Csirszki Martin Milán

Szabó Endre Győző

Gál Gábor

Székely Gergely

Kopácsi István

Németh Szabolcs

Lapsánszky András

Ujhelyi Dávid

Pánczél Márk

Tóth András

Nagykommentár

a DMA rendelethez

Nagykommentár a digitális ágazat vonatkozásában

a versengő és tisztességes piacokról, valamint

az (EU) 2019/1937 és az (EU) 2020/1828 irányelv

módosításáról szóló, az Európai Parlament és a Tanács

2022. szeptember 14-i (EU) 2022/1925 rendelethez

(digitális piacokról szóló jogszabály)

Szerkesztette

Tóth András – Koltay András – Lapsánszky András

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2024

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2024

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Antal Ildikó

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-342-5

Termékkód: NEB1073

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Bársony Eszter

4. cikk, 35. cikk, 36. cikk, 37. cikk, 40. cikk, 41. cikk, 44. cikk, 46. cikk, 47. cikk, 49. cikk, 53. cikk, 54. cikk

dr. Csirszki Martin Milán

30. cikk, 31. cikk, 32. cikk, 33. cikk, 45. cikk, 48. cikk

dr. Gál Gábor

3. cikk, 5–8. cikk, 12–13. cikk

dr. Kopácsi István

21–23. cikk, 34. cikk

dr. Lapsánszky András

1. cikk

dr. Pánczél Márk

16–20. cikk, 24–27. cikk, 29. cikk, 38. cikk, 50. cikk

dr. Rideg Gergely

2. cikk

dr. Szabó Endre Győző

1. cikk, 5. cikk, 7. cikk, 13. cikk

dr. Székely Gergely

8–11. cikk, 15. cikk, 28. cikk, 43. cikk, 51. cikk

dr. Németh Szabolcs

1. cikk

dr. Ujhelyi Dávid

1. cikk, 39. cikk, 42. cikk, 52. cikk

dr. Tóth András

1. cikk, 14. cikk

Szerkesztették:

dr. Tóth András

dr. Koltay András

dr. Lapsánszky András

Kézirat lezárva:

2024. február 17.

© dr. Bársony Eszter, dr. Csirszki Martin Milán, dr. Gál Gábor, dr. Kopácsi István, dr. Lapsánszky András, dr. Pánczél Márk, dr. Rideg Gergely, dr. Szabó Endre Győző, dr. Székely Gergely, dr. Németh Szabolcs, dr. Ujhelyi Dávid, dr. Tóth András, Budapest, 2024

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2024

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

A Tanács 139/2004/EK rendelete

A Tanács 139/2004/EK rendelete (2004. január 20.) a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről (az EK összefonódás-ellenőrzési rendelete)

AVMS irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2010/13/EU irányelve (2010. március 10.) a tagállamok audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtására vonatkozó egyes törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek összehangolásáról (Audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv)

Az Európai Parlament

és a Tanács (EU) 2015/1535 irányelve

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2015/1535 irányelve (2015. szeptember 9.) a műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról (kodifikált szöveg)

Az Európai Parlament

és a Tanács 2020/1828 irányelve

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2020/1828 irányelve (2020. november 25.) a fogyasztók kollektív érdekeinek védelmére irányuló képviseleti keresetekről és a 2009/22/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

Data Act

Az Európai Parlament és a Tanács 2023. december 13-i (EU) 2023/2854 rendelete a méltányos adathozzáférésre és -felhasználásra vonatkozó harmonizált szabályokról, valamint az (EU) 2017/2394 rendelet és az (EU) 2020/1828 irányelv módosításáról (adatrendelet)

DMA

Az Európai Parlament és a Tanács 2022. szeptember 14-i (EU) 2022/1925 rendelete a digitális ágazat vonatkozásában a versengő és tisztességes piacokról, valamint az (EU) 2019/1937 és az (EU) 2020/1828 irányelv módosításáról (digitális piacokról szóló jogszabály)

DSA

Az Európai Parlament és a Tanács 2022. október 19-i (EU) 2022/2065 rendelete a digitális szolgáltatások egységes piacáról és a 2000/31/EK irányelv módosításáról (digitális szolgáltatásokról szóló rendelet)

ECN

Európai Versenyhatóságok Hálózata (European Competition Network)

ECN+ irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/1 irányelve (2018. december 11.) a tagállami versenyhatóságok helyzetének a hatékonyabb jogérvényesítés céljából történő megerősítéséről és a belső piac megfelelő működésének biztosításáról

Eker. irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2000/31/EK irányelve (2000. június 8.) a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól (Elektronikus kereskedelemről szóló irányelv)

Elektronikus hírközlési

adatvédelmi irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2002/58/EK irányelve (2002. július 12.) az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről (Elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv)

EUMSZ

Az Európai Unió Működéséről szóló szerződés

Európai Elektronikus Hírközlési Kódex

Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11-i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv

Fúziós Rendelet

A Tanács 2004. január 20-i 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről

MFN klauzula

most favoured nation – árparitási klauzula

P2B

Az Európai Parlament és a Tanács 2019. június 20-i (EU) 2019/1150 rendelete az online közvetítő szolgáltatások üzleti felhasználói tekintetében alkalmazandó tisztességes és átlátható feltételek előmozdításáról

whistleblowing irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/1937 irányelve (2019. október 23.) az uniós jog megsértését bejelentő személyek védelméről

Nagykommentár
a digitális ágazat vonatkozásában
a versengő és tisztességes piacokról,
valamint az (EU) 2019/1937
és az (EU) 2020/1828 irányelv
módosításáról szóló,
az Európai Parlament és a Tanács
2022. szeptember 14-i (EU)
2022/1925 rendelethez
(digitális piacokról szóló jogszabály)

I. FEJEZET

TÁRGY, HATÁLY ÉS FOGALOMMEGHATÁROZÁSOK

1. cikk

Tárgy és hatály

(1) E rendelet célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez azáltal, hogy olyan harmonizált szabályokat határoz meg, amelyek az egész Unióban minden vállalkozás számára biztosítják, hogy a digitális ágazat azon piacai, amelyeken kapuőrök vannak jelen, versengők és tisztességesek legyenek, az üzleti felhasználók és a végfelhasználók javát szolgálva.

(2) Ez a rendelet a kapuőrök által az Unióban letelepedett üzleti felhasználók részére vagy az Unióban letelepedett vagy ott tartózkodó végfelhasználók részére nyújtott vagy kínált alapvető platformszolgáltatásokra vonatkozik, függetlenül a kapuőrök székhelyétől vagy tartózkodási helyétől és a szolgáltatásnyújtásra egyébként alkalmazandó jogtól.

(3) Ez a rendelet nem alkalmazandó a következőkkel kapcsolatos piacokra:

a) az (EU) 2018/1972 irányelv 2. cikkének 1. pontjában meghatározott elektronikus hírközlő hálózatok;

b) az (EU) 2018/1972 irányelv 2. cikkének 4. pontjában meghatározott elektronikus hírközlési szolgáltatások, kivéve a számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatásokkal kapcsolatos piacokat.

(4) Az (EU) 2018/1972 irányelv 2. cikkének 5. pontjában meghatározott személyközi hírközlési szolgáltatásokat illetően e rendelet nem érinti a nemzeti szabályozó hatóságoknak és egyéb illetékes hatóságoknak az említett irányelv 61. cikkében meghatározott hatáskörét és feladatkörét.

(5) A belső piac széttagoltságának elkerülése érdekében a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedéseikkel nem róhatnak a kapuőrökre további kötelezettségeket azért, hogy biztosítsák a versengő és tisztességes piacokat. E rendelet egyetlen rendelkezése sem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy kötelezettségeket írjanak elő a vállalkozások – köztük az alapvető platformszolgáltatásokat nyújtó vállalkozások – számára az e rendelet hatályán kívül eső kérdéseket illetően, feltéve hogy az említett kötelezettségek az uniós joggal összeegyeztethetők és nem abból erednek, hogy az érintett vállalkozások az e rendelet értelmében vett kapuőri jogállással rendelkeznek.

(6) Ez a rendelet nem érinti az EUMSZ 101. és 102. cikkének alkalmazását. Nem érinti továbbá a következők alkalmazását:

a) a versenykorlátozó megállapodásokat, a vállalkozások társulásai által hozott döntéseket, az összehangolt magatartásokat és az erőfölénnyel való visszaélést tiltó nemzeti versenyszabályok;

b) az egyoldalú magatartás más formáit tiltó nemzeti versenyszabályok, amennyiben azokat a kapuőröktől eltérő vállalkozásokra alkalmazzák, vagy amelyek további kötelezettségeket rónak a kapuőrökre; és

c) a 139/2004/EK tanácsi rendelet1 és az összefonódás-ellenőrzésre vonatkozó nemzeti szabályok.

(7) A nemzeti hatóságok nem hozhatnak olyan határozatokat, amelyek ellentétesek a Bizottság által az e rendelet értelmében elfogadott bármely határozattal. A Bizottság és a tagállamok szorosan együttműködnek egymással és koordinálják jogérvényesítési intézkedéseiket a 37. és 38. cikkben megállapított elvek alapján.

1. A szabályozás célja: tisztesség és támadhatóság

A DMA a szabályozás két fő célkitűzését rögzíti, a tisztességet és a támadhatóságot [1. cikk (1) bekezdés].

A DMA szerint a támadhatóság azt jelenti, hogy a vállalkozások képesek ténylegesen leküzdeni a piacra jutás és a terjeszkedés előtt álló akadályokat, és termékeik és szolgáltatásaik érdemei alapján versenyezni a kapuőrrel. A digitális ágazatban az alapvető platformszolgáltatások jellemzői, például a hálózati hatások, a méretgazdaságosság korlátozzák a verseny lehetőségét. Ez a korlátozott mértékű versengő jelleg visszaszorítja az innovációra irányuló ösztönzőket [DMA (32) preambulumbekezdés]. A támadhatóság biztosításán keresztül tehát a DMA az online platformok hálózati hatásból, méretgazdaságosságból, vertikális integráltságból származó azon képességét szorítja keretek közé, amely lehetővé teszi számukra a piaci hatalmuk más kapcsolódó piacokra való átvetítését, az innováció korlátozását.

A DMA szerint a tisztességtelenség az üzleti felhasználók jogai és kötelezettségei közötti kiegyensúlyozatlan helyzetre vonatkozik, amikor is a kapuőr aránytalan előnyhöz jut, és ez lehetővé teszi számára, hogy egyoldalúan kiegyensúlyozatlan feltételeket szabjon [DMA (33) preambulumbekezdés]. A DMA tehát a tisztességtelenség tilalmazásán keresztül a közvetett hálózati hatásból [John Davies – Valérie Meunier – Gianmarco Calanchi – Angelos Stenimachitis: A Missed Opportunity: The European Union’s New Powers over Digital Platforms. The Antitrust Bulletin, Vol. 67(4)., 510. o.] és aszimmetriából fakadó relatív erőfölényes helyzetet akarja kezelni, amely jellemzően kizsákmányolást tesz lehetővé. A relatív erőfölénnyel való visszaélés tilalma nem újdonság, megtalálható a kiskereskedelmi láncok beszállítóinak védelmét biztosító szabályozások keretében (Kiran Desai: Changing Competition Law for the Digital Sector. CoRe – European Competition and Regulatory Law Review, 1/2021., 14. o.), mint amilyen a Kertv. jelentős piaci erőre vonatkozó (JPE) expost szabályozása.

2. A DMA hatálya

A DMA tárgyi hatálya a 2. cikk 1. pontja alapján a 3. cikkben meghatározott kapuőrök által nyújtott vagy kínált olyan szolgáltatásokra terjed ki, melyek a 2. cikk 2. pontja alapján „alapvető platformszolgáltatásnak” minősülnek és azokat a kapuőr az Unióban letelepedett üzleti felhasználók részére vagy az Unióban letelepedett vagy ott tartózkodó végfelhasználók részére nyújtja vagy kínálja. Tehát ahhoz, hogy a DMA szabályai alkalmazandóak legyenek egy adott online szolgáltatásra, annak egy hármas kritériumrendszert kell teljesítenie:

– Azt olyan szolgáltató nyújtsa, amely a DMA 3. cikkében található kritériumok alapján „kapuőrnek” minősül.

– A kapuőr szolgáltatása a DMA 2. cikk 2. pontjában található „alapvető platformszolgáltatásokat” tartalmazó taxatív felsorolás valamely kategóriájába tartozzon.

– A kapuőr által az Unióban letelepedett üzleti felhasználók részére nyújtott alapvető platformszolgáltatást vagy az Unióban letelepedett, vagy ott tartózkodó végfelhasználók vegyék igénybe, vagy legyen lehetőségük igénybe venni.

A fenti három feltétel teljesülése esetén a kapuőrök székhelye vagy tartózkodási helye irreleváns lesz a DMA hatálya alá tartozás szempontjából, ami az online szolgáltatások, és különösen az óriásplatformok mögött álló vállalkozások amerikai honosságára tekintettel gyakorlatilag előfeltétele bármely uniós szabályozás létjogosultságának. A DMA e rendelkezése által alapított, az EU területén kívülre is kiterjedő extraterritoriális hatály hivatott a hatékony uniós fellépést garantálni egy olyan piaci ágazatban, ahol a legnagyobb szereplők szinte kivétel nélkül az USA-ban vagy Kínában alapított vállalkozások.

E hármas feltételrendszert érdemes összevetni a DSA kétkomponensű tárgyi hatályával: „Ez a rendelet az olyan igénybe vevők részére kínált közvetítő szolgáltatásokra vonatkozik, amelyeknek, illetve akiknek a letelepedési helye az Unióban található vagy akik, illetve amelyek az Unióban találhatók, függetlenül az említett közvetítő szolgáltatást biztosító szolgáltatók letelepedési helyétől.” [DSA 2. cikk (1) bekezdés].

Az üzleti felhasználókat védő előírások érvényesülése esetében feltétele a rendelet alkalmazhatóságának, hogy a szolgáltatás azokat (is) célozza, melyek az EU-ban vannak letelepedve, míg a természetes személy végfelhasználók esetében a letelepedés és a tartózkodás is megalapozza e tekintetben a tárgyi hatály kiterjedését a kapuőr szolgáltatására.

A bekezdés utolsó fordulata pedig értelemszerűen azt hivatott garantálni, hogy az EU-n kívüli vállalkozások esetében a közösségi jog előírásai alkalmazandóak legyenek abban az esetben, ha az adott magatartás a vállalkozás alapításának helye szerinti jog alapján nem is esne tilalom alá vagy nem lenne kikényszeríthető.

A DMA tárgyi hatályának áttekintése során elengedhetetlen, hogy viszgáljuk viszonyát a közösségi jogrendszer olyan további elemeivel, amelyek szintén az online platformok működésének egyes aspektusai tekintetében próbálnak a szolgáltatói működésnek kereteket szabni.

A DMA mint az európai uniós jogalkotás eredménye, természetszerűleg nem egy önmagában álló kodifikációs termék, hanem egy olyan jogszabályszöveg, amely már szabályozási tárgykörére tekintettel is sok szálon kapcsolódik az EU más jogi instrumentumaihoz. E tekintetben a külön részletezett GDPR mellett három olyan közösségi jogszabályt kell megemlítenünk, amelyek a DMA-val kiegészülve lennének hivatottak egy olyan szabályozási „univerzumot” alkotni, melynek keretei között egyszerre kellene megvalósulnia a digitális szolgáltatásokat igénybe vevő fogyasztók érdekvédelmének, és az e szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások versenyképességének megőrzését célzó törekvéseknek.

Gyakran a DMA „ikertestvéreként” emlegetik a DSA rendeletet, mivel a két jogszabály egy csomagban került az EU-s jogalkotás asztalára 2020 végén. A jogszabálycsomag kapcsán az Unió kettős célkitűzést fogalmazott meg: egyrészről egy biztonságosabb digitális tér kialakítását, amelyben a digitális szolgáltatások valamennyi felhasználójának alapvető jogai védve vannak; másrészről pedig egyenlő versenyfeltételek létrehozását az innováció, a növekedés és a versenyképesség előmozdítása érdekében, mind az európai egységes piacon, mind globálisan.2

A DSA által bevezetett előírások fő címzettjei a közvetítő szolgáltatók, melyek online kínálják különböző típusú szolgáltatásaikat az Európai Unió állampolgárai számára. E szolgáltatók között pedig kiemelt felelősségi és elszámoltathatósági szabályok vonatkoznak a DSA alapján azon online platformokra, melyek különös kockázatot hordoznak az illegális és káros tartalmak elterjedése terén, valamint amelyek működése során a leggyakrabban fordul elő tisztességtelen üzleti gyakorlat alkalmazása.3

A rendelet továbbá többletkötelezettségeket és részletszabályokat állapít meg az olyan online platformot üzemeltető szolgáltatók vonatkozásában, amelyek lehetővé teszik a fogyasztók számára, hogy távollevők közötti szerződéseket kössenek a kereskedőkkel (DSA 4. cikk), valamint az ún. online óriásplatformot, illetve nagyon népszerű online keresőprogramot üzemeltető szolgáltatók tekintetében is (DSA 5. cikk).

A DMA és a DSA bár „ikerrendeletként” kerülnek gyakran meghatározásra, egymástól jelentősen eltérnek mind szabályozási tárgyukat, mind az általuk bevezetett rezsim főbb attribútumait tekintve. A két jogszabály ugyanazt a problémakört igyekszik két eltérő módszerrel és logikával megfogni. A két szöveg között a leglényegibb eltérésként azt detektálhatjuk, hogy míg a DMA elsődleges célja a digitális piacokon a verseny biztosítása és az azt korlátozó piaci magatartások kiküszöbölése, addig a DSA kiindulópontja a felhasználók védelme, ezáltal fókusza az ezt veszélyeztető szolgáltatói magatartások, illetve mulasztásokért való felelősség sarokköveinek meghatározásán van. Teszi ezt a DSA méghozzá az Eker. irányelvben található, felhasználói tartalmakért való szolgáltatói felelősség szabályainak specifikálásával (Tóth András: A technológiai óriások piaci megregulázásának versenyjogi mozgatói és aspektusai különös tekintettel a Digital Markets Act javaslatra. Versenytükör 2021/1., 38–39. o.). A DMA a versenyjog eszköztárát felhasználva kívánja célját elérni (például konkrétan meghatározott, tilalmazott szolgáltatói magatartások nevesítésével) az EU versenyjogi gyakorlatát ex-ante szabályozásban történő rögzítésével (Tóth András i. m. 39. o.), míg a DSA esetében a szolgáltatókat sok adminisztratív kötelezettség betartatása (például kapcsolattartó pontok kialakítása, éves átláthatósági jelentés készítése a tartalommoderálásról, kiskorúak online védelme, compliance szervezeti egység kialakítása) igyekezne az átláthatóbb működés és a felhasználók jogainak minél szélesebb körű védelme felé terelni. A két szabályozási rezsim különböző logikai rendszerének eltérőségét támasztja alá az a tény is, hogy a két jogszabályszövegben nem találunk kereszthivatkozást a másikra.

Fontos építőköve kíván lenni a jövőben a digitális piacok európai szabályozásának az Európai Parlament által 2023. november 9. napján elfogadott4 Data Act (az Európai Parlament és a Tanács 2023/2854 rendelete), melynek deklarált célja az ágazatok közötti horizontális adatmegosztás, így különösen az internet of things (IoT) által generált adatok hasznosítása és a bennük rejlő lehetőségek maximális kihasználása. Így a Data Act legszorosabb kapcsolatban kétség nélkül a GDPR-ral áll szabályozási tárgyát és alkalmazását tekintve. Így például e rendelet az adathordozhatóság GDPR-ban megalkotott jogintézményét igyekszik gyakorlati oldalról megközelítve, részletszabályok tisztázásával pontosítani (Data Act II. fejezet), míg szövege egyúttal kifejezetten rögzíti, hogy a rendelet nem érinti a személyes adatok védelmére vonatkozó uniós jog – különösen a GDPR és az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv alkalmazhatóságát, így a felügyeleti hatóságok hatáskörét és illetékességét sem.

Témánk szempontjából a Data Act legrelevánsabb, és ehelyütt idézendő jellemzője az, hogy az 5. cikkében hivatkozza a DMA által bevezetett kapuőr minőséget, amikor e szolgáltatókra plusz kötelezettséget telepít, ti. semmilyen módon – többek között pénzbeli vagy egyéb ellentételezés nyújtásával – sem hívhatják fel vagy ösztönözhetik üzletileg a felhasználókat arra, hogy a Data Act által meghatározott, a GDPR-ban szereplő szabályokat kiegészítő adathordozhatóságra vonatkozó jogaikat gyakorolva személyes adataikat a kapuőr valamely szolgáltatása rendelkezésére bocsássák vagy más szolgáltatót a személyes adatok a kapuőrnek történő átadására kérjenek [Data Act tervezet 5. cikk (3) bekezdés]. A Data Act a DMA fogalomrendszerét hivatkozva célozza a személyes adatok és egyéb adatok feldolgozásán alapuló gazdaság szereplőinek (kapuőreinek) tevékenységét keretezni.

A Data Act tehát újabb aspektussal egészíti ki a korábban említett szabályozási „univerzumot”, és a DMA versenyjogi és a DSA átláthatósági előírásai mellé egy jóval technicizáltabb, a személyes adatok és egyéb adatok kezelésével kapcsolatos, gyakorlati szemléletű rezsimet vezet be, melynek a felhasználókat legközvetlenebbül érintő hatása kétségkívül a GDPR szerinti adathordozhatósági jog kiegészítése és garanciákkal történő körülbástyázása lesz. Az Európai Parlament és a Tanács 2023. június 28. napján ért el megállapodást a rendelettervezet szövegét illetően.

Amennyiben a DMA-t is magába foglaló közösségi jogi struktúrát szeretnénk a maga egészében értelmezni, úgy említést kell tennünk az ún. P2B rendeletről. A 2020. július 12. napjától alkalmazandó P2B rendelet megalkotásával a Bizottság célja az online közvetítő szolgáltatók olyan potenciálisan káros kereskedelmi gyakorlatainak megakadályozása volt, amelyek korlátozzák az üzleti felhasználók rajtuk keresztül történő értékesítéseit. E káros gyakorlat tipikus példája, amikor a közvetítő szolgáltató az általa nyújtott szolgáltatást igénybe vevő vállalkozás ügyfeleinek (személyes és egyéb) adatait használja olyan módon, hogy az nem lesz átlátható azon vállalkozás számára, aki részére az ügyfelek az adatokat eredetileg rendelkezésre bocsátották.

A P2B rendelet tehát egyértelműen korlátok közé szorítja a közvetítő szolgáltatókat, amikor tételes tájékoztatási kötelezettséget ír elő nekik arról, hogy az üzleti felhasználóiknak nyújtott szolgáltatások kapcsán milyen személyes adatok birtokába jutnak, és mit tesznek azokkal. A rendelet nóvuma, hogy megalkotásával az EU elmozdult a korábbi európai jogalkotás hangsúlyát képező, az érintettek (felhasználók) tájékoztatását és az irányukba tanúsított szolgáltatói transzparenciát kikényszeríteni kívánó kizárólagos álláspontról, és kiegészítve a korábbi törekvéseket, immáron a techóriás közvetítő szolgáltatókat tételes elszámolási kötelezettség terheli a velük szemben kiszolgáltatott helyzetben lévő üzleti felhasználóik irányába az üzleti felhasználók ügyfeleinek birtokukba kerülő személyes adatainak felhasználásával kapcsolatosan.

Szabályozási mechanizmusát tekintve a fentiekben említett jogszabályok és jogszabálytervezetek közül egyértelműen a P2B rokonítható leginkább a DMA-val, mivel mindkettő a versenyjog logikája mentén, bizonyos szolgáltatói magatartásokat tilalmaz, illetve igyekszik garanciákkal kiegészíteni a természetes személy felhasználók, illetve az üzleti felhasználók érdekeinek védelme céljából. A két joganyag tekintetében eltérést jelent azonban, hogy a DMA egyes kapuőri magatartások esetén szigorúbban lép fel, mint a P2B rendelet. Így például nem elégszik meg azzal, ha a kapuőrök tájékoztatást nyújtanak az üzleti felhasználók számára például olyan szerződéses kikötések alkalmazásáról, amelyek megtiltják az üzleti felhasználóknak, hogy a platformon kívül eltérő (jobb) feltételekkel kínálják termékeiket és szolgáltatásaikat a szolgáltatásaikat igénybe vevő felhasználók számára (ezek az ún. most-favoured-nation klauzulák), hanem tiltja az ilyen szerződéses rendelkezések alkalmazását. Szintén nem elegendő tájékoztatni őket arról, hogy a kapuőr a rangsorolás és az ahhoz kapcsolódó indexelés és keresőrobotos feltérképezés során kedvezőbb elbánásban részesíti az általa kínált szolgáltatásokat és termékeket harmadik felek hasonló szolgáltatásaihoz vagy termékeihez képest (ez az ún. self-preferencing gyakorlat). A kapuőrnek átlátható, tisztességes és megkülönböztetésmentes feltételeket kell biztosítania az ilyen rangsorolást illetően, így a DMA tiltja a self-preferencinget. Szintén tilos a DMA alapján az üzletfelek adatainak kapuőrök általi saját célra történő felhasználása.

3. A DMA viszonya a GDPR-hoz

A DMA a belső piac megfelelő működéséhez való hozzájárulást tűzi ki célul, harmonizált szabályok megalkotásával. A GDPR 1. cikk (1) bekezdése szerint a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelmére és a személyes adatok szabad áramlására vonatkozóan állapít meg szabályokat. A GDPR a természetes személyek alapvető jogait és szabadságait védi, tehát alapvetően az egyéni jogok oltalmára vonatkozó jogintézmények megerősítése, illetve újak bevezetése révén biztosítja a jogvédelmet.

A két jogalkotási aktus elfogadása között hat év telt el, amely a digitális piacokon végbemenő változásokat szem előtt tartva jelentős távolság. A GDPR ennek ellenére jól illeszkedik az uniós piacokat szabályozni kívánó jogszabályok sorába. Figyelemre méltó, hogy a GDPR nem határozza meg a személyes adatok védelmének szélesebb értelmezési keretét, ezzel – minden bizonnyal tudatosan – nyitva hagyta a jogalkotó annak a lehetőségét, hogy az adatvédelmi keret ne váljon szigetszerű jogszabállyá, hanem az adatpiacon megjelenő valamennyi érdek figyelembevételével találhassa meg a jogalkalmazó a megfelelő értelmezést.

A GDPR (2) preambulumbekezdésében kifejezett célként jelenik meg a gazdasági unió megteremtése, a gazdasági és társadalmi fejlődés, a gazdaságok erősítése, konvergenciája és a természetes személyek jóléte a személyes adatok védelméhez fűződő jog kontextusában.

Az adatvédelem a GDPR megjelenésével túlnyomórészt európai uniós szinten értelmezendő keretté vált, és a DMA-t ilyen értelemben természetes módon egészíti ki. A GDPR a jogalkotói cél szerint nem törekszik kizárólagosságra, még a szűk értelemben vett alkalmazási körében sem. Akkor, amikor a jogalkotó a GDPR (4) preambulumbekezdésében kijelenti, hogy a „személyes adatok kezelését az emberiség szolgálatába kell állítani”, illetve a személyes adatok védelme „nem abszolút jog, azt az arányosság elvével összhangban, a társadalomban betöltött szerepének függvényében kell figyelembe venni, egyensúlyban más alapvető jogokkal”, jól láthatóan rugalmas keretet kívánt biztosítani a 2016-ot követő jogalkotási aktusok számára is.

Mindezt természetesen nem a védelem szintjének rovására képzelte el a jogalkotó, hanem az olyan határesetek megfelelő kezelésére, mint a személyes adatok tömeges kezelése és a piaci szempontok érvényesítése terén a DMA alkalmazása, amely 2016-ban még pontosan nem volt előrelátható. A normaszöveg mégis jól megágyazott a DMA és más uniós jogalkotási aktusok zökkenőmentes alkalmazásának.

Az online piacok és a személyes adatok védelmének metszéspontjában fontos megállapítás, hogy a magánszféra zsugorítása az internet segítségével bárhonnan végrehajtható, ezért szükséges az extraterritoriális hatály megállapítása – ez a GDPR-ban is így érvényesül, ez bevált és jó gyakorlatnak tekinthető. A két rendelet tehát ilyen tekintetben is hasonló megközelítést alkalmaz.

4. A DMA viszonya az elektronikus hírközlési szabályozáshoz

A DMA a digitális szolgáltatási ágazat piacaira vonatkozó versenyjogi szabályokat alkalmaz, és a rendelet tárgyára és hatályára vonatkozó szabályok között rendezi azt a kérdést is, hogy a digitális ágazat mely piacaira nem alkalmazandó a rendelet.

Az 1. cikk (3) bekezdése az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex fogalmi rendszerére visszautalva kizárja az elektronikus hírközlő hálózatokkal, valamint az elektronikus hírközlési szolgáltatásokkal (a számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatások kivételével) kapcsolatos piacok vonatkozásában a DMA alkalmazhatóságát. A DMA hatálya alól kivett szolgáltatások, illetve az azokra vonatkozó piacok kizárásának oka egyrészről a digitális ágazat működésének technológiai alapját képező hálózatok üzemeltetésének, hálózati és előfizetői szolgáltatások nyújtásának a platformszolgáltatásoktól eltérő jellege, másrészről az elektronikus hírközlési piacokra vonatkozó, a DMA által szabályozni rendelt szolgáltatásoktól, piacoktól eltérő szabályozási rend. Ennek keretében az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex az elektronikus hírközlési piac(ok) vonatkozásában eltérő szabályozási eszközöket határoz meg. A DMA alkalmazását kizáró rendelkezés ugyanakkor nem érinti azt, hogy az elektronikus hírközlési szolgáltatást is nyújtó integrált szolgáltató esetében az általa nyújtott platformszolgáltatásra kiterjed a DMA hatálya.

Az alkalmazást kizáró rendelkezés sajátos kivétele az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex 2. cikk 7. pontja szerinti számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatások köre. Ilyen elektronikus hírközlési szolgáltatások esetében a kommunikáció „számfüggetlenül”, nem az ún. számozási erőforrások, azaz hívószámok felhasználásával megy végbe. E szolgáltatások a jellegükből adódóan relevánsak lehetnek a DMA alkalmazása tekintetében, azaz olyan digitális piacok szabályozása esetében, amelyeken kapuőrök lehetnek jelen, azzal együtt, hogy egyébként az elektronikus hírközlés-szabályozás is kiterjed e szolgáltatásokra. Ezzel összhangban a számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatás a DMA 2. cikk 2. pont e) alpontja alapján kifejezetten alapvető platformszolgáltatásnak minősül.

Az 1. cikk (4) bekezdése a személyközi hírközlési szolgáltatások vonatkozásában szintén visszautal az Európai Elektronikus Hírközlési Kódexre, és kimondja, hogy e szolgáltatások tekintetében a DMA nem érinti a nemzeti szabályozó hatóságoknak (Magyarország esetében az Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóságnak) azt a hatáskörét és feladatkörét, amelyet az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex 61. cikke jelöl ki a hozzáférés és összekapcsolás tekintetében. Azaz, a DMA szerinti kötelezettségek, illetve a DMA rendelkezésein alapuló uniós vagy tagállami intézkedések nem befolyásolják a nemzeti szabályozó hatóságok hozzáférés és összekapcsolás érdekében történő fellépését, különösen a szolgáltatók, a szolgáltatások és hálózatok együttműködésének – az összekapcsoltság, az átjárható hálózati infrastruktúra meglétének – biztosítására irányuló jogköröket.

A cikk (5) bekezdésének első mondata rögzíti, hogy a tagállamok nem róhatnak további kötelezettséget a kapuőrökre a versengő és tisztességes piacok biztosítása érdekében. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy a tagállamok ne írhatnának elő a DMA hatályán kívül eső kérdésekben további kötelezettségeket e vállalkozások számára. E körbe sorolható az az eset is, amikor a kapuőrnek minősülő integrált vállalkozás egyúttal elektronikus hírközlési szolgáltató is, és a tagállami jogszabály vagy az elektronikus hírközlési ágazati szabályozó hatóság a vállalkozás elektronikus hírközlési tevékenységével összefüggésben állapít meg kötelezettséget, például a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatóra. A DMA (12) preambulumbekezdése továbbá kitér arra, hogy a DMA alkalmazása nem sértheti azokat az egyéb uniós, valamint az azokkal összhangban lévő nemzeti jogszabályokat, amelyek ugyan a DMA által szabályozni rendelt szolgáltatásokra vonatkoznak, de más szabályozói aspektusból tartalmaznak rájuk vonatkozó rendelkezéseket. A fenti preambulumbekezdés példálózó jelleggel kiemeli – többek között – a GDPR-t, az online közvetítő szolgáltatások üzleti felhasználói tekintetében alkalmazandó tisztességes és átlátható feltételek előmozdításáról szóló rendeletet, a hírközlési adatvédelmi irányelvet, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelvet és az AVMS irányelvet.

5. A DMA és a nemzeti szabályozás viszonya

A DMA 1. cikk (5) bekezdés megfogalmazása sokáig bizonytalanságot teremtett a tekintetben, hogy a német versenytörvény, a Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB) 19 a. szakaszához hasonló nemzeti szabályozások mennyiben egyeztethetők össze a DMA 1. cikk (5) bekezdésével. Az említett német szabályozás alapján a német versenyhatóság ugyanis megállapíthatja, hogy egy vállalkozás, amely különösen a többoldalú piacokon és hálózatok esetén jelentős erővel bír, kiemelkedő, piacokon átívelő jelentőséggel rendelkezik a verseny szempontjából, és számára olyan tilalmakat írhat elő, amelyeket a DMA is kötelezettségként ismer a kapuőrökkel szemben (például önpreferencia tilalma, versenytársaktól származó adatok felhasználásának tilalma). A DMA 1. cikk (5) bekezdése azonban rögzíti, hogy a tagállamok nem alkalmazhatják a saját nemzeti jogszabályaikat a digitális szektor kapuőreire, ha a céljuk a tisztességes és támadható piacok biztosítása. Ebben az esetben ugyanis a DMA megelőzi az ilyen nemzeti jogszabályt, és a nemzeti bíróságok kötelesek félretenni azt (Assimakis Komninos: The Digital Markets Act: How Does it Compare with Competition Law? 2022.). Ez a kérdés azonban a német versenyhatóság, a Bundeskartellamt 2023. október 5-én közzétett Google döntésével nyugvópontra látszik jutni (Bundeskartellamt: Bundeskartellamt gives users of Google services better control over their data. 2023.5). Az ügyben a Bundeskartellamt a Google azon magatartását vizsgálta, amikor a vállalat az egyik Google-szolgáltatásból származó személyes adatokat más Google- vagy nem Google-forrásokból származó személyes adatokkal kombinálja. A kapuőrökre vonatkozóan ezt a tilalmat a DMA 5. cikk (2) bekezdése is felállítja. A Bizottság Google-t kapuőrként kijelölő határozatában azonban csak a Google Shopping, a Google Play, a Google Maps, a Google Keresés, a YouTube, a Google Android, a Google Chrome és a Google online hirdetési szolgáltatásait vonta a DMA szerinti kötelezések hatálya alá. A Bundeskartellamt döntése pedig e szolgáltatásokon kívül több mint 25 egyéb szolgáltatáson (beleértve a Gmailt, a Google Híreket, az Asszisztenst, a Névjegyeket és a Google TV-t) keresztüli adatfeldolgozást érinti. A Bundeskartellamt döntése lényegében kiterjeszti a DMA 5. cikkének (2) bekezdése szerinti kötelezettségeit, vagyis ebben az értelemben a DMA 1. cikk (5) bekezdése nem egy abszolút, nemzeti mozgásteret teljesen megszüntető szabály, amely alapján a DMA-hoz hasonló rendelkezések sem lehetnek hatályban. A német Google fényében a DMA 1. cikk (5) bekezdése inkább olyan szabálynak tekinthető, amely biztosítja a DMA és a vele szabályozási koncepcióban megegyező nemzeti jogok összehangolt, egymást kiegészítő működését.

6. DMA és versenyjog

A DMA versenyjogot kiegészítő viszonya a DMA fejlődéstörténete alapján is rekonstruálható. Miként maga a DMA is rögzíti, az EU versenyszabályai ugyan alkalmazandók az online platformokra, de a jogérvényesítés utólagos, és gyakran nagyon összetett tények kiterjedt, eseti alapú vizsgálatát igényli [DMA (5) preambulumbekezdés]. Lényeges a két szabályozás viszonyát illetően az a körülmény, hogy a DMA kötelezettségei szinte kizárólag konkrét versenyügyek tapasztalataiból származnak. Ez pedig erősíti azt a következtetést, hogy a versenyjogot nem feltétlen anyagi jogi, hanem eljárásjogi értelemben kellett meghaladni, hiszen a DMA alkalmazása nem követel meg versenyjogi erőfölény-vizsgálatot, amelyhez érintett piac meghatározás szükséges, és nem kell a visszaélést sem bizonyítani [Friso Bostoen: Understanding the Digital Markets Act. The Antitrust Bulletin, Vol. 68(2)., 263–306. o.].

A DMA célja tehát a versenyjog érvényesítésének kiegészítése, mert az 1. cikk (6) bekezdése értelmében a DMA alkalmazása nem sértheti az EUMSZ 101. és 102. cikkét, a megfelelő nemzeti versenyjogi szabályokat, valamint az egyoldalú magatartásra vonatkozó egyéb nemzeti versenyjogi szabályokat, továbbá nem sértheti az összefonódás-ellenőrzésre vonatkozó nemzeti szabályokat sem [DMA (10) preambulumbekezdés]. Ebből következően a tagállamok előírhatnak a kapuőrökre olyan, versenyjogi szabályokon alapuló kötelezettségeket, amelyek túlmutatnak a DMA-n.

A DMA és versenyjog egymást kiegészítő viszonya kapcsán azonban felmerülhet a ne bis in idem elv sérelme. A (C-117/20. bpost SA kontra Autorité belge de la concurrence) bpost-ügyben a Bíróság a szabályozó hatóság által kiszabott bírság, valamint a versenyfelügyeleti bírság viszonyát vizsgálta a ne bis in idem elv szempontjából, és kifejtette, hogy a szankciók halmozása még akkor sem eredményezi automatikusan a ne bis in idem elv sérelmét, ha a tényállás eljárás alá vont egyezése és a jogerős döntések fennállása megállapítható, mert az elv érvényesülését az Alapjogi Charta 52. cikke alapján korlátozni lehet (C 117/20. bpost SA kontra Autorité belge de la concurrence). Hozzátette a Bíróság, hogy két büntető jellegű közigazgatási szankció kiszabása per se nem sérti a ne bis in idem elvét, amennyiben a szankciók halmozása jogszabályon alapul, és előrelátható, az eljárás összehangolt, és a szankcionáló hatóságok közötti koordináció megvalósul, valamint a szankciókat egymásra tekintettel szabják ki. Vizsgálni kell tehát, hogy a párhuzamosan kiszabott szankciók a szükségesség és arányosság feltételeinek megfelelnek-e, mert ha igen, akkor nem az elv sérelméről, hanem annak jogszerű korlátozásáról beszélhetünk. Maga a DMA sem zárja ki a párhuzamos bírságolást, ezt a kérdést a jogalkotó a DMA (86) preambulumbekezdésében – rezonálva a bpost-ügyben hozott ítélet arányossági tesztjére – igyekszik kezelni, ugyanis kifejezetten hivatkozva a ne bis in idem elvre kimondja, hogy annak érdekében, hogy a kiszabott pénzbírságok és kényszerítő bírságok összege megfeleljen az elkövetett jogsértések súlyosságának, a Bizottságnak és az illetékes nemzeti hatóságoknak koordinálniuk kell jogérvényesítési erőfeszítéseiket, és a Bizottságnak figyelembe kell vennie különösen azokat a pénzbírságokat és kényszerítő bírságokat, amelyeket ugyanazon jogi személyre ugyanazon tények miatt más uniós vagy nemzeti szabályok megsértésével kapcsolatos eljárásokban jogerős határozat útján kiszabtak.

Az első kapuőri kijelölő döntések alapján további megállapítások tehetők a DMA és a versenyjog viszonyát illetően: a jelek szerint az uniós versenyszabályok alkalmazása, beleértve a versenyjogi precedenseket is, nem érinti a DMA alkalmazását, és fordítva. De az antitrösztprecedensek továbbra is alkalmazhatók az új szolgáltatások és magatartások piacvizsgálatára. A kijelölés megdöntésekor figyelmen kívül kell hagyni a gazdasági indokokat, például a piac meghatározásával vagy hatékonyságával kapcsolatosakat.

Ami a DMA és a Tanács 139/2004/EK rendeletének viszonyát illeti, e helyen két DMA-cikkre kell röviden utalni. A DMA 14. cikk (1) bekezdése értelmében a kapuőrnek tájékoztatnia kell az EU Bizottságot a Tanács 139/2004/EK rendelete 3. cikkének értelmében vett olyan tervezett összefonódásról, amelynek esetében az egyesülő vállalkozások vagy az összefonódás célszervezete alapvető platformszolgáltatást vagy a digitális ágazatba tartozó bármely egyéb szolgáltatást nyújt, vagy lehetővé teszi az adatgyűjtést, függetlenül attól, hogy az összefonódást az EU Bizottság részére kell-e bejelenteni az említett rendelettel összhangban, vagy pedig az illetékes nemzeti versenyhatóság részére a nemzeti összefonódás-ellenőrzési szabályokkal összhangban. A piacvizsgálati részhez kapcsolódóan pedig a Bizottság a DMA 18. cikke értelmében, amennyiben megállapítja a rendszeres meg nem felelést, akkor a kapuőr számára arányos és szükséges magatartási vagy szerkezeti korrekciós intézkedéseket rendelhet el, amelyek magukban foglalhatják a kapuőr számára annak korlátozott időre való megtiltását is, hogy a Tanács 139/2004/EK rendelete 3. cikkének értelmében vett összefonódásban vegyen részt.

7. Az Európai Bizottság és a tagállami versenyhatóságok közötti együttműködés keretei

A DMA V. fejezetében foglalt rendelkezések alapján a rendeletbe foglalt kötelezettségek végrehajtása az Európai Bizottság kezében összpontosul. A jogirodalom ennek a megoldásnak számos előnyét azonosította, így a központi végrehajtás minimalizálja a koordinációs költségeket, egységes jogértelmezést eredményezhet, és megelőzi azt az esetleges problémát, ha az adott nemzeti versenyhatóságnak nem lenne megfelelő erőforrása a keletkező feladatok teljes körű ellátására. (Giorgio Monti: The Digital Markets Act: Improving Its Institutional Design. European Competition and Regulatory Law Review, Vol. 5, No. 2, 2021, 92. és Regina Huckova – Martina Semanova: The Position and Regulation of Gatekeepers in the Context of the New European Legislation. EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, No. 6, 2022, 513.) A DMA ebben az értelemben jól illeszkedik az ECN+ irányelvvel megkezdett jogalkotási irányba, amely a versenyjognak – még ha a DMA hivatalosan nem is képezi a versenyjogi eszköztár részét – az uniós recentralizációját, az uniós intézmények térnyerését hivatott szolgálni, még ha a DMA végrehajtásának ezen megoldása – a korlátozott számú, de igen komoly piaci helyzetben lévő kapuőr-vállalkozásra tekintettel – egyébként kézenfekvőnek is tekinthető (Ruairi McIntyre: Decentr/alisation and Recentralisation: An Institutional Analysis of EU Competition Law and the Digital Markets Act. LSE Law Review, Vol. 8, No. 3, 2023, 271, 273.).

Ez a központosított végrehajtás – amely értelemszerűen kulcskérdés a DMA célkitűzéseinek megvalósítása tekintetében (Margrethe Vestager: Shared Objectives for Framing the Tech Economy. Berkeley Journal of International Law, Vol. 41, No. 1, 2023, 141.) – ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a tagállamok és nemzeti (verseny) hatóságok szerep vagy relevancia nélkül maradnának a DMA végrehajtása tekintetében; bár meg kell jegyezni, hogy a nemzeti hatóságok szerepét az uniós jogalkotási folyamat során heves viták övezték (Gönczöl Tünde – Teleki Lóránt: A digitális kapuőrök az ex ante szabályozás, a versenyjog és az adatvédelem kereszttüzében. In: Valentiny Pál – Antal-Pomázi Krisztina – Berezvai Zombor – Nagy Csongor István: Verseny és szabályozás. KRTK Közgazdaság-tudományi Intézet, Budapest, 2023, 248. és Tóth András: A technológiai óriások piaci megregulázásának versenyjogi mozgatói és aspektusai különös tekintettel a Digital Markets Act javaslatra. Versenytükör, 2021/1., 43.). A DMA 41. cikke alapján legalább három tagállam kezdeményezheti az Európai Bizottságnál, hogy indítson a 17. cikk szerinti, kapuőrré minősítés céljából végzett piaci vizsgálatot. A DMA 37–38. cikkei a nemzeti hatóságokkal és a versenyjogi szabályokat érvényesítő illetékes nemzeti hatóságokkal való együttműködés szabályait fektetik le. Ennek körében hangsúlyos szerepet kap az Európai Bizottság és a nemzeti hatóságok közötti együttműködési és koordinációs kötelezettség, valamint a konzultáció lehetősége. A tájékoztatási kötelezettség kiemelten fontos szerepet játszik akkor, amikor a nemzeti hatóság az EUMSZ 101. és 102. cikke alapján folytat eljárást egy kapuőrrel szemben. Különösen jelentős a DMA 38. cikk (7) bekezdése, amely szerint a nemzeti hatóság saját kezdeményezésére vizsgálatokat végezhet a saját területén a DMA-ban foglalt kötelezettségek megsértésének vizsgálata céljából, amennyiben és ameddig az Európai Bizottság nem folytat vagy kezd ilyen vizsgálatba [Tpvt. 80/S. § (2) bekezdés; Claudia Massa: The Digital Markets Act between the EU Economic Constitutionalism and the EU Competition Policy. Yearbook of Antitrust and Regulatory Studies, Vol. 26, 2022, 124, 127.]. Ezen túlmenően az Európai Bizottságot a DMA 50. cikke alapján a tagállami delegáltakból – a delegációt hazánkban a Tpvt. 36. § (1) bekezdése e) pontja alapján a Gazdasági Versenyhivatal elnöke végzi – álló Digitális Piaci Tanácsadó Bizottság segíti, amely közreműködik többek között a végrehajtási aktusok elfogadásában.

A fentiekben említett együttműködési kötelezettség gyökerei egészen az Európai Unióról szóló Szerződés 4. cikkében foglalt lojalitási klauzuláig nyúlnak vissza, versenyügyekben egyik legfontosabb eszköze pedig az Európai Versenyhatóságok Hálózata (ECN) [Maria Luisa Chiarella: Digital Markets Act (DMA) and Digital Services Act (DSA): New Rules for the EU Digital Environment. Athens Journal of Law, Vol. 9, No. 1, 2023, 42].

Az együttműködési kötelezettség, az Európai Bizottsággal való kapcsolattartás lehetősége a nemzeti jogban is megjelenik, a Tpvt. XI/D. fejezete tartalmazza a DMA alkalmazása esetén irányadó főbb rendelkezéseket.

A DMA 1. cikk (7) bekezdése tehát azt hangsúlyozza, hogy bár a DMA tekintetében az Európai Bizottság az egyedüli végrehajtó – ezért az általa hozott határozattal ellentétes nemzeti határozat nem születhet –, ugyanakkor a hatékonyság záloga a közötte és a nemzeti hatóságok közötti kölcsönös és egymást kiegészítő együttműködés és tájékoztatás.

Utalás szinten említést érdemel a DMA 39. cikk (5) bekezdése, amely a bíróságokkal való együttműködés területén tartalmaz hasonló rendelkezést.

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-117/20. bpost SA kontra Autorité belge de la concurrence – Két büntető jellegű közigazgatási szankció kiszabása, per se nem sérti a ne bis in idem elvét, amennyiben a szankciók halmozása jogszabályon alapul, és előrelátható, az eljárás összehangolt és a szankcionáló hatóságok közötti koordináció megvalósul, valamint a szankciókat egymásra tekintettel szabják ki.

C-433/03. Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság ügy – „A jóhiszemű együttműködésnek ez a kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett közösségi hatáskör kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről szerződést kössenek.” [64]

C-266/03. Bizottság kontra Luxemburg ügy – „A jóhiszemű együttműködésnek ez a kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett közösségi hatáskör kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről szerződést kössenek.” [58]

C-246/07. Európai Bizottság kontra Svéd Királyság – „E tekintetben nem tűnik úgy, hogy egy közös álláspont szükségszerűen csak akkor állhat fenn és csak akkor vehető figyelembe a jóhiszemű együttműködési kötelezettség megsértése miatt indított kereset keretében, ha meghatározott formát ölt, amennyiben ennek az álláspontnak a tartalma a jogilag megkövetelt módon megállapítható (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben hozott ítélet 49. pontját).” [77]

C-355/04. P. Segi, Araitz Zubimendi Izaga és Aritza Galarraga kontra az Európai Unió Tanácsa – „[…] A közös álláspont a jóhiszemű együttműködés elve alapján a közös álláspontnak való megfelelésre kötelezi a tagállamokat, amely elv többek között azt jelenti, hogy a tagállamok az Európai Unió jogából eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket (lásd a fent hivatkozott Pupino-ügyben hozott ítélet 42. pontját). […]” [52]

Kapcsolódó jogi szabályozás

2005. évi CLXIV. törvény a kereskedelemről

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról 33. §, 36. §, 55/A. §, 80/D. §, 80/Q–S. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2022/2065 rendelete a digitális szolgáltatások egységes piacáról és a 2000/31/EK irányelv módosításáról

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/1150 rendelete az online közvetítő szolgáltatások üzleti felhasználói tekintetében alkalmazandó tisztességes és átlátható feltételek előmozdításáról

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről

A Tanács 139/2004/EK rendelete a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről

2. cikk

Fogalommeghatározások

E rendelet alkalmazásában:

1. „kapuőr”: a 3. cikk értelmében kapuőrnek minősített, alapvető platformszolgáltatásokat nyújtó vállalkozás;

2. „alapvető platformszolgáltatás”: az alábbiak bármelyike:

a) online közvetítő szolgáltatás;

b) online keresőprogram;

c) online közösségi hálózati szolgáltatás;

d) videomegosztóplatform-szolgáltatás;

e) számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatás;

f) operációs rendszer;

g) webböngésző;

h) virtuális asszisztens;

i) felhőszolgáltatás;

j) online hirdetési szolgáltatás, beleértve a hirdetési hálózatokat, a hirdetési piactereket és bármely egyéb hirdetésközvetítő szolgáltatást, amelyet az a)–i) pontban felsorolt alapvető platformszolgáltatások bármelyikét nyújtó vállalkozás nyújt;

3. „az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás”: az (EU) 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott bármely szolgáltatás;

4. „digitális ágazat”: az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások révén vagy azokon keresztül nyújtott termékek és szolgáltatások ágazata;

5. „online közvetítő szolgáltatás”: az (EU) 2019/1150 rendelet 2. cikkének 2. pontjában meghatározott online közvetítő szolgáltatás;

6. „online keresőprogram”: az (EU) 2019/1150 rendelet 2. cikkének 5. pontjában meghatározott online keresőprogram;

7. „online közösségi hálózati szolgáltatás”: olyan platform, amely lehetővé teszi a végfelhasználók számára, hogy több eszközön keresztül kapcsolódjanak és kommunikáljanak egymással, tartalmakat osszanak meg és más felhasználókat és tartalmakat fedezzenek fel, különösen csevegések, bejegyzések, videók és ajánlások révén;

8. „videomegosztóplatform-szolgáltatás”: a 2010/13/EU irányelv 1. cikke (1) bekezdésének aa) pontjában meghatározott videómegosztóplatform-szolgáltatás;

9. „számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatás”: az (EU) 2018/1972 irányelv 2. cikkének 7. pontjában meghatározott számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatás;

10. „operációs rendszer”: olyan rendszerszoftver, amely a hardver vagy szoftver alapfunkcióit ellenőrzi, és lehetővé teszi a szoftveralkalmazások számára, hogy fussanak rajta;

11. „webböngésző”: olyan szoftveralkalmazás, amely lehetővé teszi a végfelhasználók számára, hogy hozzáférjenek a hálózatokhoz, például az internethez kapcsolódó szervereken tárolt webes tartalmakhoz és interakciót folytassanak azokkal, ideértve az önálló webböngészőket, valamint a szoftverekbe beépített vagy beágyazott, illetve ehhez hasonló webböngészőket is;

12. „virtuális asszisztens”: olyan szoftver, amely képes hangalapú, képi vagy írott, gesztusokon vagy mozdulatokon alapuló utasításokat, feladatokat vagy kérdéseket feldolgozni, és amely ezen utasítások, feladatok vagy kérdések alapján hozzáférést biztosít más szolgáltatásokhoz, illetve összekapcsolt fizikai eszközöket vezérel;

13. „felhőszolgáltatás”: az (EU) 2016/1148 európai parlamenti és tanácsi irányelv6 4. cikkének 19. pontjában meghatározott „felhőalapú számítástechnikai szolgáltatás”;

14. „szoftveralkalmazás-áruház”: olyan online közvetítő szolgáltatás, amely közvetített termékként vagy szolgáltatásként szoftveralkalmazásokra összpontosít;

15. „szoftveralkalmazás”: operációs rendszeren futó bármely digitális termék vagy szolgáltatás;

16. „pénzforgalmi szolgáltatás”: az (EU) 2015/2366 irányelv 4. cikkének 3. pontjában meghatározott pénzforgalmi szolgáltatás;

17. „pénzforgalmi szolgáltatást támogató technikai szolgáltatás”: az (EU) 2015/2366 irányelv 3. cikkének j) pontjának értelmében vett szolgáltatás;

18. „alkalmazáson belüli vásárlásra szolgáló fizetési rendszer”: olyan szoftveralkalmazás, szolgáltatás vagy felhasználói felület, amely elősegíti digitális tartalmak vagy digitális szolgáltatások – többek között tartalmak, előfizetések, funkciók vagy funkcionalitások – szoftveralkalmazáson belüli megvásárlását és az ilyen vásárlásért történő fizetést;

19. „azonosítási szolgáltatás”: olyan, az alapvető platformszolgáltatásokkal együtt vagy azok támogatása céljából nyújtott szolgáltatástípus, amely az alkalmazott technológiától függetlenül lehetővé teszi a végfelhasználók vagy üzleti felhasználók azonosságának ellenőrzését;

20. „végfelhasználó”: az alapvető platformszolgáltatást igénybe vevő természetes vagy jogi személy, az üzleti felhasználó kivételével;

21. „üzleti felhasználó”: olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely kereskedelmi vagy szakmai minőségében eljárva alapvető platformszolgáltatásokat vesz igénybe áruk vagy szolgáltatások végfelhasználók részére történő értékesítése céljából vagy annak során;

22. „rangsorolás”: az online közvetítő szolgáltatásokon, online közösségi hálózati szolgáltatásokon, videomegosz-tóplatform-szolgáltatásokon vagy virtuális asszisztenseken keresztül kínált áruknak és szolgáltatásoknak biztosított relatív elsőbbség, illetve az online keresőprogramok által a keresési eredményekhez rendelt relevancia, ahogyan azokat az online közvetítő szolgáltatást nyújtó vállalkozások, az online közösségi hálózati szolgáltatások, a videomegosztóplatform-szolgáltatások, virtuális asszisztensek vagy az online keresőprogramok megjelenítik, strukturálják vagy kommunikálják, függetlenül az ilyen megjelenítéshez, strukturáláshoz vagy kommunikációhoz használt technológiai eszközöktől, valamint attól, hogy csak egyetlen eredményt jelenítenek-e meg vagy kommunikálnak-e;

23. „keresési eredmény”: tetszőleges formátumú – így például szöveges, grafikus, hangalapú vagy egyéb – információ, amelyet egy keresési lekérdezésre adott válaszként és ahhoz kapcsolódóan szolgáltatnak, tekintet nélkül arra, hogy a kapott információ fizetett vagy nem fizetett találat, közvetlen válasz, vagy az organikus találatokkal összefüggésben kínált, azokkal együttesen megjelenített, illetve azokba részlegesen vagy teljesen beágyazott termék, szolgáltatás vagy információ-e;

24. „adat”: aktusok, tények vagy információk bármilyen digitális megjelenítése, vagy az ilyen aktusok, tények és információk összeállításai, ideértve a hang-, kép- vagy audiovizuális felvétel formájában történő megjelenítést is;

25. „személyes adat”: az (EU) 2016/679 rendelet 4. cikkének 1. pontjában meghatározott személyes adat;

26. „nem személyes adat”: személyes adatoktól eltérő adat;

27. „vállalkozás”: gazdasági tevékenységet folytató szervezet, függetlenül a jogállásától és a finanszírozásának módjától, ideértve minden kapcsolt vállalkozást, amely csoportot alkot egy vállalkozás által egy másik vállalkozás felett gyakorolt közvetlen vagy közvetett irányításon keresztül;

28. „irányítás”: valamely vállalkozás feletti meghatározó befolyás gyakorlásának lehetősége, a 139/2004/EK rendelet 3. cikkének (2) bekezdése értelmében;

29. „interoperabilitás”: az információcserére és az egymással interfészeken keresztül vagy más megoldások révén kicserélt információk kölcsönös felhasználására való képesség, amely révén valamennyi hardver- és szoftverelem hatékonyan képes együttműködni más hardver- és szoftverelemekkel és a felhasználókkal minden olyan módon, ahogyan rendeltetésszerűen működniük kell;

30. „forgalom”: a vállalkozás által kapott, a 139/2004/EK rendelet 5. cikke (1) bekezdésének értelmében vett összeg;

31. „profilalkotás”: az (EU) 2016/679 rendelet 4. cikkének 4. pontjában meghatározott profilalkotás;

32. „hozzájárulás”: az (EU) 2016/679 rendelet 4. cikkének 11. pontjában meghatározott hozzájárulás;

33. „nemzeti bíróság”: az EUMSZ 267. cikkének értelmében vett tagállami bíróság.

1. Bevezetés

A DMA 2. cikke azoknak a lényeges fogalmaknak és kifejezéseknek a meghatározását tartalmazza, amelyek a rendeletben található szabályok célközpontú és helyes értelmezéséhez elengedhetetlenek. A rendelet a fogalmak terén is összhangra törekszik a szabályozási terület jelenlegi rendelkezéseivel. Jól szemlélteti ezt az elgondolást az a tény is, hogy a rendelet megszületését kezdeményező javaslat is a már meglévő P2B rendeletre épült, amely az online közvetítő szolgáltatások üzleti felhasználói tekintetében alkalmazandó tisztességes és átlátható feltételek előmozdításáról szóló rendelet. Azt, hogy a DMA alkalmazása nem sértheti az olyan egyéb uniós jogi aktusokból eredő szabályokat, amelyek az e rendelet hatálya alá tartozó szolgáltatások nyújtásának bizonyos vonatkozásait szabályozzák a rendelet (12) preambulumbekezdése rendezi. Az imént hivatkozott rendelet mellett e körbe tartozik még a GDPR és a DSA.

Maga a DMA javaslata és a hatályba lépett szöveg összhangban áll a P2B rendelet fogalommeghatározásaival. Az „online közvetítő szolgáltatások” és az „online keresőprogramok” fogalommeghatározások esetében konkrét utalás történik a P2B rendeletben már definiált fogalmakra.

A DMA emellett a javaslatban foglalt indokolás szerint összhangban áll az Unió digitális szakpolitikájával és stratégiájával, továbbá kiegészíti és szorosan kapcsolódik – a fogalommeghatározások szintjén is – az Unió adatvédelmi jogszabályaihoz is. Fontos ugyanis, hogy a kapcsolódási pontokon, például az adatok alapvető platformszolgáltatások közötti kombinálására vonatkozó rendelkezéseken keresztül kiegészíti a GDPR nyújtotta védelem már meglévő szintjét [COM(2020) 842 final, 1. A javaslat indokai és céljai].

A kihirdetett és hatályba lépett DMA szövege a 2. cikkben relatíve sok, harminchárom fogalmat határoz meg, ez a javaslat szövegében még huszonhárom volt. Jól szemlélteti a harmonizációs törekvést és a konzekvenciára törekvő jogalkotást, hogy a harminchárom meghatározásból tizennégy közvetlenül már meglévő fogalommeghatározásra utal más jogalkotási termékből. Az ilyen fogalommeghatározásokon túl találhatóak olyan a digitális ágazathoz kapcsolódó fogalmak, amelyek alapvetően műszaki tartalmat határoznak meg. Ezek a kor adott tudományos és technikai fejlettségi szintjét magas absztrakciós szinten tükrözik.

A következőkben a DMA-nak azokat a fontosnak tartott fogalommeghatározásait elemezzük, amelyekhez úgy ítéltük, hogy útmutatásra lehet szükség.

2. Kapuőr

A rendelet értelmében kapuőr az az alapvető platformszolgáltatásokat nyújtó szolgáltatás, amelynek a 3. cikk értelmében kapuőrré történő minősítése megtörtént. A kapuőri minőség tehát nem valamely tulajdonsággal történő rendelkezés eredménye, hanem egy minősítési folyamat eredménye, amelyről a rendelet 3. cikke ad részletes leírást.

A kapuőrré minősítésről részletesen lásd a 3. cikkhez fűzött kommentárt.

3. Alapvető platformszolgáltatás

A DMA (14) preambulumbekezdése rögzíti, miszerint fontos, hogy az alapvető platformszolgáltatások fogalommeghatározásának technológiasemlegesnek kell lennie e rendelet alkalmazásában. Azokat úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja a különböző eszközökkel vagy eszközökön keresztül, például csatlakoztatott televízión vagy a gépjárművek beépített digitális szolgáltatásai révén nyújtott szolgáltatásokat.

Az európai jogalkotó tudja, hogy a tárgyi ágazat egy dinamikusan fejlődő terület, amely napról napra megannyi új technológiai nóvummal gazdagodik. Ennélfogva, amennyiben maradandó és megfelelően absztrahált szabályokat szeretne alkotni, úgy gondoskodnia kell arról, hogy a fogalmai is minél szélesebb körű technológiai megoldásokat fedjenek el.

A rendelet az alapvető platformszolgáltatások meghatározásakor egy tíz elemből álló listát állít fel. Ez alapján alapvető platformszolgáltatás lehet:

a) online közvetítő szolgáltatás; b) online keresőprogram; c) online közösségi hálózati szolgáltatás; d) videomegosztóplatform-szolgáltatás; e) számfüggetlen személyközi hírközlési szolgáltatás; f) operációs rendszer; g) webböngésző; h) virtuális asszisztens; i) felhőszolgáltatás; j) online hirdetési szolgáltatás, beleértve a hirdetési hálózatokat, a hirdetési piactereket és bármely egyéb hirdetésközvetítő szolgáltatást, amelyet az a)–i) pontban felsorolt alapvető platformszolgáltatások bármelyikét nyújtó vállalkozás nyújt;

Ahogyan arra a preambulum is kitér, az alapvető platformszolgáltatásoknál felsorolt szolgáltatások képesek arra, hogy nagyszámú végfelhasználót és üzleti felhasználót érintsenek, ami a tisztességtelen üzleti gyakorlatok kockázatát hordozza magában.

Az alapvető platformszolgáltatások meghatározásának fontos szerep jut a rendeletben a kapuőrré minősítés során. Egy vállalkozást ugyanis a rendelet alapján kapuőrnek kell minősíteni abban az esetben, amennyiben az alábbi három feltétel teljesül: a vállalkozás a) jelentős hatást gyakorol a belső piacra; b) olyan alapvető platformszolgáltatást nyújt, amely fontos kapuként szolgál az üzleti felhasználók számára a végfelhasználók eléréséhez; és c) megszilárdult és tartós pozíciót élvez működése során, vagy a közeljövőben várhatóan ilyen pozícióra tesz szert.

Az alapvető platformszolgáltatások körében fontos kiemelni, hogy a rendelet Mellékletének E. „Egyedi fogalommeghatározások” pontjában meghatározza minden egyes alapvető platformszolgáltatás esetében az „aktív végfelhasználók” és az „aktív üzleti felhasználók” fogalmát. Ezeknek az egyedi fogalommeghatározásoknak a célja az, hogy meghatározza a 2. cikk 2. pontjában felsorolt alapvető platformszolgáltatások mindegyike tekintetében az „aktív végfelhasználók” és „aktív üzleti felhasználók” azonosításához és számuk megállapításához alkalmazandó módszertant, amely a 3. cikk szerinti minősítés során játszik szerepet.

Az online közösségi hálózati szolgáltatások esetében például a rendelet értelmében az aktív véghasználók számának meghatározásakor azoknak az egyedi végfelhasználóknak a számát kell megadni, akik a hónapban legalább egyszer kapcsolatba léptek az online közösségi hálózati szolgáltatással, például aktív bejelentkezéssel, oldal megnyitásával, görgetéssel, kattintással, kedveléssel, lekérdezéssel, közzététellel vagy megjegyzés hozzáfűzésével.

4. Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás

Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás meghatározásakor a rendelet az Európai Parlament és Tanács 2015/1535 irányelv 1. cikke (1) bekezdés b) pontjában meghatározott bármely szolgáltatásra utal.

Ez az Európai Parlament és Tanács 2015/1535 irányelv a hivatkozott pontjában a „szolgáltatás” meghatározáskor úgy fogalmaz, hogy az nem más, mint az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás. Az Európai Parlament és Tanács 2015/1535 irányelv arra is kitér, hogy a fogalommeghatározás körében mit ért a három kulcstényező, azaz a távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére fordulatok alatt. Így a távolról meghatározás azt jelenti, hogy a szolgáltatást a felek egyidejű jelenléte nélkül nyújtják. Az elektronikus úton pedig azt, hogy a szolgáltatás kezdőpontjától való elküldése és célállomásán való fogadása adatok feldolgozására (beleértve a digitális tömörítést is) és tárolására szolgáló elektronikus berendezés útján történik, valamint annak elküldése, továbbítása és vétele teljes egészében vezetéken, rádión, optikai vagy egyéb elektromágneses eszköz útján történik. A szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére kifejezés pedig azt takarja, hogy az adatok továbbításával nyújtott szolgáltatás egyéni kérelemre történik.

Annak érdekében, hogy az általa használt szolgáltatás fogalmat egyértelműsítse, az Európai Parlament és Tanács 2015/1535 irányelv I. melléklete tartalmaz egy tájékoztató jegyzéket azokról a szolgáltatásokról, amelyek nem tartoznak a fogalommeghatározása alá. Itt a korábbi hármas megosztásban szerepelteti a nem „elektronikus úton” nyújtott szolgáltatások körében például az off-line szolgáltatásokat, úgymint a CD ROM-okon vagy hajlékony lemezen tárolt szoftverek értékesítése. Ide tartoznak továbbá az olyan szolgáltatások, amelyeket nem elektronikus feldolgozó/nyilvántartó rendszerek útján nyújtanak. Ilyenek a távbeszélő, a telefax/telex szolgáltatások, illetve az orvosi vagy jogi tanácsadó szolgáltatások telefon/telefax útján.

Az Európai Unió Bírósága a hivatkozott meghatározást vizsgálta a C-62/19. sz. ügyben, ahol az alábbi megállapításokra jutott. (C-62/19. sz. ügy – Star Taxi App SRL kontra Unitatea Administrativ Teritorială Municipiul Bucureşti prin Primar General, Consiliul General al Municipiului Bucureşti.) Az ügy tárgya egy olyan szolgáltatás volt, amely az ügyfeleknek és a taxisofőröknek egy elektronikus alkalmazás segítségével történő közvetlen összekapcsolásából állt. A bíróság rámutatott, hogy az alapügy tárgyát képező közvetítői tevékenység az EUMSZ 56. és EUMSZ 57. cikk értelmében vett „szolgáltatás” fogalmába tartozik, amely a rendszerint díjazás ellenében történő szolgáltatásnyújtási elemre fókuszál. A szolgáltatás ingyenessége körében idézte azt az ítélkezési gyakorlatot, miszerint „a szolgáltatást nyújtó fél által gazdasági tevékenysége keretében nyújtott szolgáltatás díját nem szükségszerűen a szolgáltatást igénybe vevő személyek fizetik meg”, így közömbös az, hogy magának az utasnak ingyenesen nyújtják-e a szolgáltatást, hiszen a taxisofőr és a közvetítői szolgáltatást nyújtó fél közötti szerződésben már havidíjfizetés szerepel.

Információs társadalommal összefüggő szolgáltatás definíciót tartalmaz az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről szóló 2001. évi CVIII. törvény, amely 2. § f) pontjában úgy definiálja ezeket a szolgáltatásokat, mint elektronikus úton, távollevők részére, rendszerint ellenszolgáltatás fejében nyújtott szolgáltatás, amelyhez a szolgáltatás igénybe vevője egyedileg fér hozzá. Látható, hogy a meghatározás a fenti irányelvben adott definícióval azonos elemeket tartalmaz, az irányelv meghatározását a magyar jogalkotó implementálta. Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások körüli szabályalkotás az Eker. irányelvére vezethető vissza, amely célul tűzte ki, hogy az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó közösségi jogi kereteit is meghatározza a jogharmonizációs feladat mellett. (Strihó Krisztina: Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, JK, 2011/1., 29. o.)

5. Digitális ágazat

A digitális ágazat meghatározásának az egész rendelet határainak megrajzolásában szerepe van. Ez a rendelet egyik legfontosabb meghatározása, minthogy a digitális ágazat definiálásával a rendelet konkretizálja a célját. A rendelet hozzájárul és közreműködik a belső piac megfelelő működéséhez olyan szabályok meghatározásával, amelyek biztosítják a versengő jelleget és a tisztességességet általában a digitális ágazat piacai, különösen pedig a kapuőrök által nyújtott alapvető platformszolgáltatások üzleti felhasználói és végfelhasználói számára [DMA (7) preambulumbekezdés].

A digitális ágazatot a rendelet az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások – korábban definiált – fogalmán keresztül igyekszik meghatározni, miszerint az az ilyen szolgáltatások révén vagy azokon keresztül nyújtott termékek és szolgáltatások ágazata. Megjegyezzük ugyanakkor, hogy habár a szolgáltatásokat a rendelet meghatározza, a termékek fogalmának nem ad definíciót.

6. Online közvetítő szolgáltatás és online keresőprogram, rangsorolás

A DMA 2. cikk fogalommeghatározási rendszerét tekintve az 5. ponttól kezdődően a 2. pontban felsorolt alapvető platformszolgáltatásokat definiálja, hol közvetlen hivatkozással már meglévő európai uniós joganyagokra, hol pedig új definíciót alkotva az adott fogalmaknak.

Amint az fent említésre került, maga a DMA javaslata a benyújtáskor már meglévő P2B rendeletre épült, és az abban foglalt átláthatósági és tisztességes magatartásra irányuló elveket követi. A DMA 2. cikk 5. pontja közvetlen hivatkozással határozza meg az online közvetítő szolgáltatások és a 6. pontban az online keresőprogramok fogalmát. Ezek alapján online közvetítő szolgáltatás olyan szolgáltatás, amely megfelel valamennyi alábbi – taxatíve felsorolt – követelménynek:

a) az (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke (1) bekezdés b) pontja értelmében az információs társadalom szolgáltatásának minősül;

b) lehetővé teszi az üzleti felhasználók számára áruk és szolgáltatások fogyasztóknak való kínálását azzal a céllal, hogy előmozdítsa az üzleti felhasználók és a fogyasztók közötti közvetlen ügyletek kezdeményezését, tekintet nélkül arra, hogy az ügyletekre végül hol kerül sor;

c) üzleti felhasználók részére nyújtják az említett szolgáltatások nyújtója és olyan üzleti felhasználók között létrejött szerződéses jogviszony alapján, akik a fogyasztók részére árukat és szolgáltatásokat kínálnak;

Az információs társadalom szolgáltatás fogalmát tekintve a hivatkozott rendelet a DMA 2. cikkében korábban meghatározott fogalmával azonosan definiálja, ezzel is megteremtve a joganyagok közötti koherenciát.

Az online keresőprogram pedig olyan digitális szolgáltatás, amelynek segítségével a felhasználók kéréseket vihetnek be azzal a céllal, hogy elvileg az összes weboldalon vagy egy adott nyelvhez tartozó összes weboldalon kulcsszó, hangalapú kérés, kifejezés vagy egyéb formában megadott lekérdezés alapján bármilyen témában kereséseket végezzenek, és amely bármilyen formátumban olyan eredményeket ad meg, amelyekben megtalálhatók a keresett tartalommal kapcsolatos információk. A DMA értelmezése tekintetében segíthet, hogy ugyan az online-keresőprogram-szolgáltató meghatározást a DMA maga nem tartalmazza, ugyanakkor a P2B rendeletben ez is, és az online közvetítő szolgáltató meghatározás is szerepel.

Ahogyan arra a P2B rendelet (4) preambulumbekezdése is utal, az online keresőprogramok is fontos forrását képezhetik az árukat vagy szolgáltatásokat weboldalakon keresztül fogyasztóiknak kínáló vállalkozások internetes forgalmának, ezért nagyban befolyásolhatják a belső piacon áruikat és szolgáltatásaikat online kínáló kereskedelmiweboldal-használók üzleti eredményességét. Az online keresőprogram definíciója szoros kapcsolatban áll a rangsorolásnak a DMA-ban szintén meghatározott fogalmával, ugyanis a weboldalak online keresőprogramok szolgáltatói általi rangsorolása, amelyeken keresztül a kereskedelmiweboldal-használók áruikat és szolgáltatásaikat a fogyasztóknak kínálják, jelentős hatással van a fogyasztók választására és e kereskedelmiweboldal-használók üzleti eredményességére. Az online keresőprogramok szolgáltatóinak meglehet a lehetőségük arra, hogy egyoldalúan lépjenek fel, és ez akár tisztességtelen is lehet, ami sértheti P2B rendelet fogalmával élve a kereskedelmiweboldal-használók jogos érdekét. A DMA-ba átültetve ezek tulajdonképpen az üzleti felhasználók jogos érdekei.

A rangsorolás a DMA 2. cikk 22. pontjában kerül meghatározásra az alábbiak szerint.

A rangsorolás az online közvetítő szolgáltatásokon, online közösségi hálózati szolgáltatásokon, videomegosztóplatform-szolgáltatásokon vagy virtuális asszisztenseken keresztül kínált áruknak és szolgáltatásoknak biztosított relatív elsőbbség, illetve az online keresőprogramok által a keresési eredményekhez rendelt relevancia, ahogyan azokat az online közvetítő szolgáltatást nyújtó vállalkozások, az online közösségi hálózati szolgáltatások, a videomegosztóplatform-szolgáltatások, virtuális asszisztensek vagy az online keresőprogramok megjelenítik, strukturálják vagy kommunikálják, függetlenül az ilyen megjelenítéshez, strukturáláshoz vagy kommunikációhoz használt technológiai eszközöktől, valamint attól, hogy csak egyetlen eredményt jelenítenek-e meg vagy kommunikálnak-e.

Ez az összetett meghatározás tulajdonképpen az online keresőprogramok által a képernyőn megjelenített listát jelenti és annak a sorrendiségnek a meghatározását, amely alapján a keresőprogram-szolgáltatók ezeket egymáshoz viszonyítottan elhelyezik.

A P2B rendelet 5. cikkében tartalmaz rendelkezéseket arra vonatkozóan, hogy az online közvetítő szolgáltatóknak és az online-keresőprogram-szolgáltatóknak milyen kötelezettségeik vannak a rangsorolással kapcsolatosan. Az online közvetítő szolgáltatóknak a szerződési feltételeikben rögzíteniük szükséges a rangsorolást meghatározó fő paramétereket és e fő paraméterek más paraméterekhez képest meglévő viszonylagos jelentőségének okait. Az online-keresőprogram-szolgáltatók pedig a rangsorolás meghatározásánál külön-külön vagy együttesen a legjelentősebb szerepet játszó fő paramétereket és azok viszonylagos jelentőségét tüntetik fel oly módon, hogy könnyen és nyilvánosan hozzáférhető módon világos és érthető leírást helyeznek el online keresőprogramjaik felületén, amelyet frissítenek. Ezek a szabályok egyértelműen az egyenlő versenyhelyzetet, a tisztességes belső piaci körülményeket igyekeznek biztosítani az üzleti felhasználók számára. Fontos ugyanakkor a P2B rendelet (26) preambulumbekezdésében foglalt kitétel, mely hangsúlyozza, hogy az online-keresőprogram-szolgáltatók nem kötelezhetők arra, hogy felfedjék rangsorolási mechanizmusaik részletes működését. Nem korlátozhatók a tekintetben sem, hogy fellépjenek az olyan lépések ellen, amelyek a működő rangsorolási rendszert manipulálni igyekeznek.

7. Operációs rendszer

Az operációs rendszerek olyan rendszerszoftverek, amelyek a hardver vagy szoftver alapfunkcióit ellenőrzik, és lehetővé teszik a szoftveralkalmazások számára, hogy fussanak rajta. Gyakran használt operációs rendszerek például a Microsoft Windows vagy a Linux Ubuntu. Az operációs rendszerek többek között ütemezik a programok végrehajtását, illetve biztosítják a felhasználók és maga a számítógépes rendszer közötti kommunikációt a perifériákon keresztül.

8. Végfelhasználó, üzleti felhasználó

A végfelhasználó a DMA meghatározásában a rendelet tárgyi hatályához igazodóan, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott platformszolgáltatásokat igénybe vevő természetes vagy jogi személy, az ületi felhasználók kivételével.

Az üzleti felhasználók meghatározása annyiban különbözik és szűkebb a végfelhasználókhoz képest, hogy itt a jogi vagy természetes személyek kereskedelmi vagy szakmai minőségükben eljárva veszik igénybe az alapvető platformszolgáltatást az áruiknak vagy szolgáltatásuknak a végfelhasználók részére történő értékesítése céljából vagy annak során.

A fenti fogalmak megértéséhez a DMA (14) és (20) preambulumbekezdései adnak támpontot.

A (14) preambulumbekezdés iránymutatása szerint a rendelet céljával összeegyeztethető módon, az olyan esetekben például, amikor az adott vállalkozás saját céljaira vesz igénybe felhőszolgáltatást, a végfelhasználók fogalmának olyan felhasználókra is ki kell terjednie, amelyek hagyományosan üzleti felhasználónak minősülnének.

Amint azt korábban említettük, a DMA rendelet Mellékletében található szabályozás, segítséget nyújt az alapvető platformszolgáltatások mindegyike tekintetében az „aktív végfelhasználók” és „aktív üzleti felhasználók” azonosításához és számuk megállapításához alkalmazandó módszertan meghatározása. A Melléklet az „aktív végfelhasználók” és „aktív üzleti felhasználók” azonosítása és számuk megállapítása céljából az „egyedi felhasználó” fogalmára hivatkozik. Az „egyedi felhasználó” fogalma magában foglalja az érintett alapvető platformszolgáltatás vonatkozásában az adott időszak („aktív végfelhasználók” esetében hónap, „aktív üzleti felhasználók” esetében év) során csak egyszer beszámított „aktív végfelhasználókat” és „aktív üzleti felhasználókat”, függetlenül attól, hogy az adott időtartam alatt hány alkalommal léptek kapcsolatba az érintett alapvető platformszolgáltatással. Ezt nem befolyásolja az a tény, hogy ugyanaz a jogi vagy természetes személy különböző alapvető platformszolgáltatások tekintetében egyidejűleg „aktív végfelhasználó”, illetve „aktív üzleti felhasználó” is lehet. (DMA Melléklet A. „Általános megjegyzések” 3. pont)

Habár korábban említésre került, hogy a DMA a P2B rendeletre is épít a fogalommeghatározások tekintetében, azért fontosnak tartjuk kiemelni, hogy természetszerűleg az üzleti felhasználó fogalmát nem emeli át, hiszen az szűkebb szegmense a DMA által célzott iparágnak. A DMA szerinti üzleti felhasználó ennélfogva kifejezetten a meghatározott alapvető platformszolgáltatásokat igénybe vevő olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely kereskedelmi vagy szakmai minőségében jár el áruk vagy szolgáltatások végfelhasználók részére történő értékesítése céljából vagy annak során.

9. Adat

Az adatok körét a rendelet úgy határozza meg, mint aktusok, tények vagy információk bármilyen digitális megjelenítése, vagy az ilyen aktusok, tények és információk összeállításai, ideértve a hang-, kép- vagy audiovizuális felvétel formájában történő megjelenítést is.

A rendelet egyik legfontosabb fogalma az adat, mint a szabályozandó digitális ágazat esszenciája és fundamentuma. Az adat, amelyet a XXI. század aranyaként is emlegetnek, az információs társadalom lényegi eleme. Az adat megfelelő mennyiségben és minőségben olyan hatalommal képes felruházni birtokosát, amely komoly kockázatot jelenthet a fenntartható társadalmi fejlődés szempontjából, felboríthatja a tisztességes piaci egyensúlyi helyzeteket.

A személyes adatok szabályozásán keresztül lehet képes az európai jogalkotó a GDPR rendelkezéseit betartatva megvédeni a természetes személyek magánszféráját. Az adat fogalommeghatározásakor a DMA tágabban határozza meg annak spektrumát, lévén a rendelet célja a GDPR védelmi mechanizmusán túlmutat.

10. Személyes adat, nem személyes adat, profilalkotás, hozzájárulás

A DMA az európai uniós jogalkotásnak a meglévő uniós joganyagra, többek között az GDPR-ra is szervesen épülő újdonsága, amely a preambulumbekezdések szóhasználatának koherens és rendszerezett megjelenésében is tetten érhető.

A DMA 2. cikkében meghatározott mindösszesen harminchárom fogalomból három esetben (személyes adat, profilalkotás, hozzájárulás) azokat a GDPR meghatározására visszautalva definiálja.

a) A személyes adat az uniós definíció alapján azonosított vagy azonosítható természetes személyre („érintett”) vonatkozó bármely információ. Azonosíthatónak tekintjük azt a természetes személyt, aki közvetlen vagy közvetett módon, különösen valamely azonosító, például név, szám, helymeghatározó adat, online azonosító, vagy egy vagy több tényező alapján azonosítható.