A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Berlin – Life and Loss in the City That Shaped the Century

Viking (part of the Penguin Random House group of companies), 2022

Copyright © Sinclair McKay, 2022

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2025

Borítóterv © Rajka Mária

Borítóillusztráció © Keystone-France/Getty Images és Bettmann/Getty Images

Minden jog fenntartva

Tartalom

Térképek

Előszó: „Minden városnak van történelme, de Berliné már túlzás!”

ELSŐ RÉSZ: Széthullás

1. Élet a sötétben

2. Áldozati gyermekek

3. A forradalom gyötrelme

4. Örömteli vérontás

5. Az út a sötétségbe

6. Az álmok kivetítése

7. Az Urántársaság

8. Nemcsak igével él az ember

9. A paloták romjai

MÁSODIK RÉSZ: Nekropolisz

10. Alkonyban rekedve

11. A sikoltó égbolt

12. Az anyák könnyei

13. Patakvér

14. Enyészet

15. „Árnyékot vetnek a lelkünkre”

HARMADIK RÉSZ: Birtokvágy

16. Bűnrészesség

17. „Hol van a haza?”

18. A szigetlakók

19. „A tömeg üvöltözni kezdett”

20. A táguló szakadék

21. Máshol is van élet

Utószó

Képek

Köszönetnyilvánítás

Irodalom, ajánlott olvasmányok

Jegyzetek

A képek jegyzéke

Térképek

Előszó: „Minden városnak van történelme, de Berliné már túlzás!”

Berlin egy pőre város. Nyíltan mutogatja sebeit és hegeit. Akarja, hogy ezeket lássuk. Számtalan utcában találunk lyukas, himlőhelyes, perzselt köveket és téglákat; golyónyomok mindenfelé… Ezek a csúfítások egy hatalmas, véres trauma mementói, amiről a berliniek sokáig nem szívesen beszéltek nyíltan. A gyalázatos népirtás árnyékában tabu volt azt sugallni, hogy ők is áldozatai voltak Hitler háborújának. A város már régen meggyógyult, de a sérülések még mindig szembetűnőek: a régi Friedrichsruhe sörfőzde falán egy súlyos ágyútűz okozta robbanás nyoma éktelenkedik; a 19. századi Győzelmi oszlop tövében lévő domborművön a keresztre feszített Krisztus szívét repesz szúrta át; a bombatalálat által lerombolt Anhalter vasútállomás bejárati kapuja – román stílusú téglaboltozatokkal – magában áll, és csak a semmibe vezet. A Humboldthainban, a városközponttól északra fekvő zöldellő parkban fák nőnek egy komor, hatalmas betonerőd körül, ami a háború vége felé óvóhelyként, kórházként és katakombaként szolgált. A leghíresebb a forgalmas Kurfürstendamm bevásárlóutca fölé magasodó fémsapkás, romos templomtorony: a Vilmos császár emléktemplom. Az eredeti századfordulós épületből gyakorlatilag csak a torony maradt meg; 1943-ban egy éjjel bombatalálat érte, és lángokba borult (a háború után pedig egy új, hatszögletű, modernista templomot húztak fel mellé). Ha az ember semmit sem tud a város történelméről, a furcsa torony első pillantásra zavarba ejtő lehet: miért őrizgetik vajon ezt a furcsa romot egy teljesen átlagos bevásárlóutca közepén? Más európai fővárosok grandiózus, elegáns emlékművekkel hajtanak fejet a sötét múlt előtt; igyekeznek kiköszörülni a történelem csorba éleit. Itt nem.

A huszadik században Berlin egy megrengetett világ középpontja volt. Felváltva csábította és borzasztotta a nemzetközi képzeletet. A város lényegét mintha extrém kettőssége adta volna: ragyogó sugárutak és lármás bérházak; a nehézipar sötét, füstös fellegvárai és a környező pompás vizek és erdők; az örömteli pánszexuális kabarék mellett az opera merev méltósága; a dadaista művészek színes túlkapásai és a horogkeresztes tömegfelvonulások zord egyformasága. És a nácik megjelenésével egyszer csak hallható lett a halál egyre erősödő dobpergése. A náci uralom alatt Berlinben maradt zsidók többségét – mintegy 80 000 embert – 1941 és 1943 között deportálták és meggyilkolták. 1945-ben, a háború utolsó heteiben pedig a becslések szerint a szövetségesek keze által további 25 000 berlini lelte halálát. Előtte és utána is az emberek a félelem közvetlen közelségében élték életüket: annak, aki 1900 körül született Berlinben – és aztán olyan szerencsés volt, hogy megérte az 1970-es vagy 1980-as éveket –, a városban az élet forradalmak, véres harcok, konfliktusok véget nem érő sorozata volt; a zűrzavar és a bizonytalanság örvénye. Ez az időszak magában foglalta az első világháborút, majd rögtön utána a betegség és erőszak letaglózó traumáját; a modern ipar hirtelen, szédítő rohamát és az azt tükröző, dacosan forradalmi építészet dübörgését az egykor ismerős utcákon és munkahelyeken; a nyomort és éhezést hozó, gyomorforgató gazdasági mélyrepüléseket; a náci felsőbbrendűséget, a népirtás pszichózisát és a háború poklát; és végül a város szívét kettészakító, egymással versengő ideológiákat. E traumák középpontjában álltak azok a hetek a háború végén, 1945 tavaszán, amikor a Berlinre és népére zúduló pusztítás az ókor pokoli megtorlásaihoz volt fogható.

A város szívből jövően tiszteleg a halottai előtt. A nemrégiben épült, fenséges Holokauszt-emlékmű – a kőtömbök labirintusa, ami egyre magasabbra emelkedik a fejünk fölé, ahogy haladunk befelé – a kevés helyek egyike, ami a berlini embert felfokozottabb tempójának lassítására bírja. Néhány utcával arrébb található a sokkal régebbi, fakó kövekből épült neoklasszicista Neue Wache emlékmű, amit 1818-ban építettek a pusztító európai háborúk évei után. Nemrégiben nagyobb szerepet osztottak rá: „a háború és a diktatúra áldozatainak” emléket állító, látványos emlékcsarnokká alakították át, aminek a tetején egy kör alakú nyíláson, az opaionon keresztül árad be a fény. De Berlin számára soha nem volt könnyű feladat emléket állítani a hitleri háború egyedülálló kataklizmájának és a városra mért pusztításnak. 1945 tavaszán – amikor az amerikaiak és a britek átverekedték magukat Németországon, és bombázóik egyre több utcát és épületet tettek tönkre, hamuvá változtatva az otthonokat, és a hatalmas szovjet haderő végzetesen körülzárta a várost, miközben lövedékeik visítva szelték a levegőt – a berlini emberek foglyok voltak, akik számára nem volt menekvés a borzalom elől, amivel szembe kellett nézniük. Ez a mészárlás nem váltotta ki a világ szánalmát. A város csatatérré vált, a totális háború végső ocsmányságát hirdette. A civilizáció jelei elporladtak, pillérei ledőltek, és a berliniek az emberi méltóságot végletesen aláásó, guberáló életre kényszerültek.

És 1945-ben volt valami, ami még nagyobb szenvedést okozott a bombáknál és az aknavetőknél, melyek felismerhetetlenné roncsolták a temetetlen holttesteket. Rombolóbb az öngyilkossági járványnál, melynek során polgárok ezrei döntöttek úgy, hogy inkább véget vetnek életüknek, semhogy alávessék magukat egy ellenségnek, ami rettegéssel töltötte el őket. Súlyosabb a tömeges nemi erőszaknál is, ami szó szerint megszámlálhatatlan családban okozott évtizedes traumákat az egész városban. Az igazi trauma az volt, hogy a könyörtelen külvilág megértéssel viseltetett a jogsértések és kegyetlenségek iránt – a bosszú végső forgószelének tekintették, ami feltartóztathatatlan, mint a természet maga. A náci vezetés Európa-szerte millióknak okozott gyötrelmet és osztott halált. Berlin egykor jelentős zsidó közösségét éveken át terrorizálták, majd elűzték és kiirtották. Hogyan vehették volna hát berlini szomszédaik maguknak a bátorságot, hogy elpanaszolják a világnak, ők is kegyetlenül szenvedtek? Ez a vezeklő hallgatás az erkölcsi bizonytalanság zavarba ejtő sötét felhőjét terítette a város fölé. Itt volt igazán totális a nácik totalitarizmusa.

Berlin 1945-ös elestének történelmi pillanata világítótoronyként magasodik ki; a fénynyaláb elfordul, és élesen megvilágítja azt, ami megelőzte – majd azt, ami utána következett. Nem csak az örvény közepébe került emberi lény nyomorúságos haláláról van itt szó, vagy arról, ahogy az önpusztítása a föld alatti bunkerből kiszivárogva mintha feloldotta volna magának a városnak az alapjait. Ami történt, azt nem lehet teljes egészében megérteni hadtörténetként sem, mivel a hatalmas tabló magában foglalja a berlini civil lakosságot is – ők jóval többen voltak, mint a megmaradt katonák, akik megvédeni már nem tudták őket – és kétségbeesett igyekezetüket, hogy megőrizzék józan eszüket, miközben az életük kisiklott. Azoknak a története is ez, akik a korábbi években már látták az erőszak baljós árnyait. Az idősebb berliniek már éltek a Nagy Háborút és az 1918-as sikertelen német forradalmat követő időszakban; ők már botladoztak a mesterlövészek kanyonjaivá változott jeges utcákon; számukra nem volt ismeretlen az állandó élelmiszerhiány és a csillapíthatatlan hideg. 1919-ben városszerte megjelent egy plakát, amelyen egy elegáns nő egy csontvázzal tangózott. „Berlin, állj meg és gondolkodj! A halállal táncolsz!”, figyelmeztetett a felirat. A Paul Zech költő ihlette plakát a háborút követő közegészségügyi intézkedésekről szólt, ugyanakkor sugallta a betegség, a halál általános jelenlétét a város mindennapjaiban.

Az 1945-ös rémálom hosszú árnyékot vetett a város jövőjére is. A nácizmus utórengéseiben ezek a hétköznapi civilek a háború utáni erőszak, a nélkülözés, a szorongás és a totalitarizmus új hullámaival szembesültek. A halállal fenyegető szürke berlini fal, amit 1961-ben kezdtek építeni, maga is 1945 utórengésének a része volt, mivel a város a globális geopolitikai aggályok középpontjában maradt, s ezzel együtt egy nukleáris háború potenciális gyújtópontja lett. És Berlin még ezzel az újonnan támadt kettős teherrel sem mondott le az emberi szellemről, a művészetről és a fesztelenül dacoló lélekről.

Az emberek nem lefektetett korszakhatárok között élik az életüket; egy korszak véget ér, de az emberek élnek tovább – vagy próbálnak –, mint addig is. Berlin közelmúltbeli történelmét gyakran a megosztottság rögzített prizmáin keresztül szemléljük: a császárság, Weimar, nácizmus, kommunisták… minden időszak hermetikusan elzárva a többitől. Pedig a polgárok szorongással teli élete folytonosan ívelt át a különböző rezsimeken; olyan emberekről beszélünk, akik mindig is keményen küzdöttek, hogy alkalmazkodjanak egy városhoz, ami ostorcsapásszerű hirtelenséggel változott. Milyen lehetett ez a sok erőszakos forradalom egy olyan berlini számára, aki egyszerűen csak élni, dolgozni és szeretni akart? Annak, aki a weimari korszakban nőtt fel, aztán rávetült a nácik bukásának árnyéka, majd az azt követő években látta, hogy városát más hatalmak szállják meg és uralják? Hogyan tudtak ennek az embernek szilárdan állni a mentális látképei a városról, az egyes városrészekhez fűződő emlékei, amikor a valóságos kép körülötte állandóan és követhetetlenül változott és pusztult, olyannyira, hogy Berlin szülöttei sem tudtak már eligazodni az egykor ismerős utcákon? És a háború iszonya sem határozhatta meg teljes mértékben ezeket az epésen szellemes polgárokat; ahhoz, hogy életüket, sorsukat felderítsük, fontos fejben tartanunk, hogy történetük magában foglalja Berlin rendkívüli kulturális hátországát is: nemcsak a féktelenül innovatív és világvezető művészetét, filmiparát és zenéjét, nemcsak a gazdag tudományos vállalkozásait, hanem az ősi arisztokráciához fűződő keserves viszonyát és az osztályharc és utcai erőszak folyamatosan morajló motorjait is.

Hitler előtt ez egy kozmopolita város volt, amely a világ minden tájáról vonzotta az álmélkodó látogatókat és bevándorlókat. Az 1920-as évek elegáns bérházai és futurisztikus áruházai között olyan művészek jöttek-mentek, akik érzékletes és szatirikus látásmóddal ábrázolták a városi élet új valóságát. Ez a pezsgés egy időre szinte egészében (bár soha nem teljesen, még a nácik alatt sem) megszűnt. Közvetlenül 1945 májusa után a láng a felszabadulás oxigénjéből táplálkozva ismét magasra csapott. És a nácik előtt Berlin úttörő módon még a személyes kiteljesedés ígéretét is hordozta. Egy ideig a nők és a férfiak viszonylag szabadon élhettek valódi szexuális orientációjuk szerint. Itt, ellentétben az akkori világvárosok zömével, nem gyalázták őket; végre kifejezhették a szerelmet, ami korábban megtagadtatott tőlük. A nácik megint csak mindent elkövettek, hogy az életnek ezt a vágyát is elfojtsák, méghozzá a legrútabb módon. Rengeteg berlinit küldtek emiatt kegyetlen halálba. A hamvakból mégis szárba szökött a dac, és a város újra rákapott az érzékiség ízére.

Berlin szellemi élete is lendületes volt. A tudomány terén, akárcsak a művészetekben, új világok sorát idézték meg a városszerte található laboratóriumokban. A nácizmus előtt ez volt Einstein városa, de nem ő volt az egyetlen káprázatos újító. A kvantumfizika rejtélyeit kutató elmék új és eddig elképzelhetetlen területeket derítettek fel. A város 1945-ös felperzselése erőteljesen rávilágít, milyen irányba haladt ez a tudomány, és mire volt képes Sztálin, hogy ellopja és kisajátítsa a város atomtitkait.

Az innováció ára a huszadik század elején a bizonytalanság és az elidegenedés volt; a felfedezések, valamint a társadalmi, művészeti és szexuális változások puszta sebessége egyeseket feldobott, másokat elrémisztett. Ennek köszönhetően Berlin változó identitását nehezen lehetett meghatározni. A város rendkívüli érzékenységét – ami még a hullaszag és a szovjet invázió okozta pusztítás közepette is nyilvánvaló volt – már korábban is megfigyelték. „Ebben a városban”, írta Stephen Spender költő, „a lakosok soha nem rejtegették lelkiállapotukat.”1 1930-ban Joseph Roth szatirikus író azt írta: „Berlin egy boldogtalan, kamaszodó nagyváros.”2 Végigjárta a város keleti részének utcáit, és a Hirtenstrasséról, a komor lakóházak szegélyezte sugárútról megállapította: „Nincs még egy ilyen szomorú utca a világon.”3 Az 1920-as években az utazási irodák reklámjaiban ugyanakkor Berlinről azt állították, hogy „a fény új városa Európában”.4 1929-ben valaki megjegyezte, hogy „nincs még egy olyan nyughatatlan város a világon, mint Berlin. Minden mozgásban van.”5 A nemzetközileg elismert színházi rendező, Max Reinhardt még a nácizmus felemelkedése előtt megállapította: „Kedvemre van a mulandóság íze a nyelvemen – minden év lehet az utolsó.”6 Még a szürke őszi ködön áthatoló, lüktető neonfényekben is mindig ott bujkált a sötétség lehetősége. George Grosz festőművészt „a sötét falú bérházak” és a küszöbön álló „zavargások és mészárlások” aggasztották.7 A háború után pedig, amikor Berlin új megszálló hatalmak közé szorult, a városi elidegenedés nyilallása csak fokozódott, és többek között a Bertolt Brechthez hasonló művészek vették szemügyre ezeket a szakadásokat és töréseket. Mind a város kommunista keleti részén, mind az amerikaiak uralta nyugati zónában újjáéledt a perzselő esztétikai energia. És akárcsak az első világháború utáni időszakban, elvegyült benne valami lázas és szédítő, ami a kormányozhatatlanság határát súrolta.

A mai Berlin csodálatos élmény a céltalanul sétálók számára; mivel látszólag nincs jól azonosítható központja, felfedezése lenyűgöző. A szemlélő talán a Brandenburgi kapunál és a mellette álló, felújított Reichstagnál véli látni a város szívét. De nem: nincs itt semmi ünnepélyesség vagy pompa, csupán egy érzés, hogy itt zajlanak mindenféle felhajtás nélkül a kormányzati ügyek. Talán a Múzeum-szigeten álló komor múzeumok és a katedrális között, a neoklasszicista oszlopcsarnokok és kupolák közelében dobog az a szív? Megint csak nem: jóllehet ezek a nagyszabású, 19. századi intézmények kétségtelenül csábítóak, és gyönyörű parkok övezik őket, mintha szinte tudatában lennének, hogy semmi keresnivalójuk ott: a látogatókat hivatottak lenyűgözni, de semmi nem utal arra az építészetükben, hogy a város mindennapi életének szerves részét képeznék. A kulcs talán Berlin förtelmes módon üldözött zsidó közösségének történetében rejlik. Innen nem messze, egy rövid séta után a Spree partján északi irányban egy gyönyörű épületet találunk: az Új Zsinagóga mór kupolája ragyog az aranyló napsütésben. Viszont nem eredeti; 1943-ban a zsinagógát félig lerombolták, és a háború után a kivájt építmény tovább pusztult, míg végül lebontották. A ma látható épület egy érzékenységgel megalkotott rekonstrukció. Fontos része a történetnek – de nem az egész történet.

Ugyanez elmondható egy másik hatalmas másolatról: a berlini kastély – a Hohenzollern-dinasztia számára emelt 18. századi palotát az 1918-as német forradalom idején elfoglalták, a nácik nagyrészt nem törődtek vele, a szövetségesek bombái szétzúzták, a szovjetek pedig az 1950-es években eltakarították – a Spree partján született újjá, legalábbis részben. Négy hatalmas külső falából hármat tökéletesen visszaállítottak barokk pompájában, és az épület ma a Humboldt Múzeumnak ad otthont. Az újjáépítés azonban heves vitákat is kiváltott. Szenvedélyes kritikusai azt állították, hogy a birodalmi hatalom székhelyének szándékos rekonstrukciójában van valami hátborzongatóan neokolonista. „Minden városnak van történelme”, jegyezte meg David Chipperfield, Berlin főépítésze, „de Berliné már túlzás”.8

Van azonban egy csendesebb, inkább munkásosztálybeli enklávé is északnyugaton – a komor és poros hatást keltő bérházak utcái között bizonyos értelemben megragadtak valamit a város történelmi szívének lényegéből. S ez egy figyelemre méltó vállalkozás irodáiban keresendő. A Zeitzeugenbörse – a kortanú tőzsde – célja, hogy rögzítse és megörökítse a hétköznapi berlini emberek hangját az évszázad minden szakaszából: életüket és tapasztalataikat a traumákat okozó évtizedeken át. Az egykori érzés, hogy a német népnek el kell hallgatnia saját szenvedéseit, szándékolatlanul óriási történelmi sötét anyagot hozott létre: a korszakos eseményeket körülvevő hallgatást és homályt. A Zeitzeugenbörse csodálatos akadémikusai és önkéntesei az elmúlt években azon fáradoztak, hogy a berlini hangok egy nemzedéke fennmaradjon. Ezek a hangok segíthetnek eligazodni a rettegés és a makacs kitartás évszázadában.

És eleven múltidézései velünk maradhatnak: például Helga Hauthal, egy berlini diáklány története az 1940-es évekből: ő a mozi iránti ártatlan megszállottsága miatt összetűzésbe került a hajthatatlan hatalommal; Horst Basemanné, a fiatal berlinié, aki 1945-ben a keleti fronton szolgált, és felidézi gyermekkorát és a Hitlerjugend mámorító éjszakai erdei tábortüzeit az 1930-as években; a fiatal irodai dolgozóé, Mechtild Eversé, aki 1945-ben a közeledő hadsereg elől menekülve még borzalmasabb veszedelembe került; Reinhart Crügeré, a tizenkét éves fiúé, aki 1941-ben rémülten nézte, ahogy a Gestapo sorra begyűjti zsidó szomszédjait; és Christa Ronkéé, egy fiatal tizenévesé, aki, mint oly sokan a korosztályában, egyszerűen csak az iskolai tanulmányaira akart koncentrálni még akkor is, amikor a világ 1945-ben szétesett körülötte, majd a háború után a barátaihoz hasonlóan valahogy megtanulta elfojtani a traumát, miközben új életet próbált magának építeni ezen a végsőkig megtépázott tájon.

Míg a hatalmasságok uralmát mindig nagy alapossággal megörökítjük, a tetteik és ideológiáik által kizökkentett és felborított hétköznapi életek íze és textúrája talán többet árul el az erkölcsről és az emberi döntésekről. És ezek Berlinben igazi jelentőséggel bírnak: az itt élő polgárok különösen lenyűgözik az embert, mivel a gonosz megérintette mindegyikük életét. Ami Berlinben és Németország többi részén történt, az bárhol megtörténhetett volna; de mégis, miként tudtak ezek az ideológiák – a fasizmus kérlelhetetlen, számító kegyetlensége és a kommunizmus mindenre kiterjedő elnyomása – ilyen mértékben utat törni? És hogyan érezte a hatásukat egész Európa és a nyugati világ egészen 1989 őszének rendkívüli éjszakájáig, amikor végre áttörték a falat – a totalitárius elnyomás végső megnyilvánulását?

Innen nézve nem lehet megérteni a huszadik századot, ha nem értjük Berlint. Valójában a város 1945-ös háborús elestének pillanatában összpontosult a nihilista borzalom: az elképzelhetetlen mértékű, értelmetlen tömeges halál. De még ebben a gyilkos kipárlásban is fel lehetett fedezni Berlin nyughatatlan és türelmetlen természetének szikráit. Ma a városban sétálva a múlt összes rétege érezhető. Az elmúlt években a hatóságok nagy érzékenységet mutatva lehetővé tették, hogy Berlin különböző arcait eredeti formájukban élvezhessük. 1945 legszörnyűbb napjainak tanulsága, hogy még a sötétség közeledtével is voltak olyan berlini életek, szerelmek és álmok, melyek képesek voltak a város valódi lelkét megidézni.

ELSŐ RÉSZ
Széthullás

1. Élet a sötétben

A föld alatt vagy betonba zárva élték az életüket. Eltemetve. Valamiért mégis el lehetett viselni. Berlinben városszerte mintegy ezer légoltalmi óvóhelyet építettek kimondottan erre a célra, de ezek a majdnem hárommilliós lakosságnak csak töredékét tudták befogadni. Ezekhez jöttek még a társasházak, családi házak alatti pincék és a metróhálózat állomásai. Voltak még keskeny lövészárkok is. Az aluljárók – ezek a durva betonból készült folyosók, ahol végig dühös propagandaplakátok éktelenkedtek – komfort nélküli menedéket nyújtottak. A túlságosan összezsúfolt civilek bámulták a boltíves mennyezetet vagy egymást; és pislogtak, valahányszor egy tompa durranásba még a csontjaik is beleremegtek.

Eljött 1945 áprilisának első hete, és a berliniek fájdalmasan egyszerű módon élték az életüket: nappal a fejadag felkutatásának küldetése várt rájuk, hogy találjanak bármilyen élelmet, néma, szinte mozdulatlan sorban állással, ami akár órákig is eltarthatott. És a fárasztó gyaloglások a romokban heverő utcákon az ócska, egyre vékonyodó talpú cipőkben… látva, hogy egész városrészeket romboltak le a felismerhetetlenségig; eltűntek az ismerős pontok, helyszínek, melyek hiánya megnehezítette a tájékozódást: mindez a hónapokon át tartó súlyos bombázások következményeként. Az előző hónapban a város különösen heves támadásoknak lett kitéve, mintha a szövetséges bombázók egyszerűen csak a földdel akarták volna egyenlővé tenni. Ennek ellenére a nagy erejű robbanóanyagok a külvárosokban néhány gyárat megkíméltek – ahol rengeteg, Európa minden tájékáról származó kényszermunkás dolgozott –, és ezekben a munka folytatódott, bár az áram- és vízellátás ki-kimaradt. A még működő erőművek továbbra is duruzsoltak, magas kéményeik eregették fehér füstjüket; a hatalmas és elegáns épületű Klingenberg erőművet, ami a Spree folyóra vetette árnyékát a város keleti részén, okos kényszermunkások tartották életben, akik rafinált terveket vázoltak fel a város jövőjéről és arról, hogy a szövetségesek közül melyik fogja elsőként magának követelni. A metró még mindig működött valahogy, bár csak azokon a vonalakon, amiket nem ért közvetlen találat, és szigorúan csak olyanok számára, akik munkához vagy katonai célokra vették igénybe.

A város légvédelmi szirénáinak megfáradt, mély torokhangja nyomasztó gyakorisággal kergette vissza a lakosokat a föld alá. 1943 ősze óta a szövetséges bombázások ezreket öltek és csonkítottak meg, egész utcákat és városrészeket tettek lakhatatlanná, bár akadtak, akik a romok között maradtak, nem akartak elmenni. Azok a polgárok, akiknek a pincéi és óvóhelyei nem omlottak be, minden reggel az örök éjszaka világába kecmeregtek elő; az égbolt sűrű és szürke volt, de néha „sárgán parázslott” a portól és a hamutól.1 Mintha maga a levegő is megégett volna: az eloltatlan tüzek ontották a fából, festékből és gumiból származó füstöt. Anyák és nagymamák zsebkendőt tartva a szájuk, orruk elé figyelték, ahogy a polgári védelem tagjai a szürke tégla és kő alól kihúzzák a holttesteket – sokszor több darabban. Az egyéni halálesetekből kiveszett a szentség érzete. A tömeges temetéseket hatékonyan megszervezték, a levegőt mégis átjárta a rothadás édeskés szaga. Nyilván nem sikerült minden emberi maradványt kiemelni a romok közül. Nem a szándék hiányzott; a tűzoltók, a rendőrök és más polgári munkások továbbra is elkötelezetten végezték a dolgukat. A kórházakhoz hasonlóan azonban ők sem bírták a terhelést. És voltak esetek, amikor a pusztítás közepette nem számított a hovatartozás. A Gesundbrunnen nevű északi külvárosban található kis zsidó kórház – amit a 18. században alapítottak, és Berlin egyetlen olyan zsidó intézménye volt, amely elsősorban felszereltségének és a szakértelemnek köszönhetően átvészelte az időket – a háború végére egyszerre rejtegetett zsidó menekülteket, és kezelt nem zsidókat. Ezzel szemben a szintén a 18. században alapított Charité kórházat a városközpontban – amelynek néhány orvosát a nácik az 1930-as években groteszk orvosi kísérletek elvégzésére, valamint fogyatékos és pszichiátriai betegek eutanáziájára kötelezték – nagymértékben feldúlták; az orvosi készlet és a morfium túl szűkös volt ahhoz, hogy a sebesültek garmadáját ellássák. Sok berlini számára a Charité a város megszokott látképéhez tartozott, de arról fogalmuk sem volt, milyen közel élték mindennapjaikat a rezsim által támogatott eugenika valódi borzalmaihoz.

1945 április elején az amerikaiak nappali bombázásai alábbhagytak, de a brit bombázók éjszakai támadásai folytatódtak. Sok berlini, aki a támadások során elvesztette otthonát, éjjel-nappal az óvóhelyeken lakott; számukra ez az élet a sötétségben a létezés határmezsgyéjének tűnhetett. A városi illetékesek már évekkel korábban előre látták, hogy Berlinben szükség lehet ilyen menedékhelyekre. Berlin homokos talajra épült, így mindig is kellemetlen terepe volt a földmunkáknak, legyen szó csatornázásról vagy a föld alatti vasútnak a századfordulótól induló munkálatairól. 1935-ben a nácik előírták, hogy a városban minden új épületnek rendelkeznie kell óvóhelyként használható pincével. 1940 őszén az első brit bombatámadás megrázkódtatása elindította a „Birodalmi főváros bunkerépítési programját”. 1945 áprilisára, a szövetségesek tizennyolc hónapon át tartó állandó bombázását követően a bunkerek és pincék nagy része zárt sírkamrává vált. Egész utcák omlottak be, több tonna nehéz robbanóanyag ütötte át őket, és a maguk alá temetett pincékbe és átjárókba a mentőcsapatok nehezen jutottak be. Az egyik konkrét veszélyt, aminek az óvóhelyeken tartózkodók ki voltak téve, a bombázásban felrobbant főnyomócső jelentette; ilyenkor vízbe fulladtak, mivel a víz olyan gyorsan emelkedett a téglafalú mennyezetig, hogy nem volt idő menekülni. A metróállomások is ugyanezt a kockázatot jelentették, hiszen a vízvezetékek csak néhány méterrel a felszín alatt húzódtak.

Ilyen viszontagságok mellett is megmaradt valahogy a fanyar berlini humor. A Luftschutzt, a légoltalmi óvóhelyet jelölő LS rövidítésre ráfogták, hogy azt jelenti, Lernen schnell Russisch, azaz „Tanulj gyorsan oroszul”.2 Mindez a félelmet nem enyhíthette. Az év eleje óta, amikor a könyörtelen berlini fagyban az utcák fémes hatást keltenek, a város hemzsegett a kimerült és traumatizált vidéki menekültektől. Néhányan vasúton érkeztek; mások a macskaköveken és jeges villamossíneken bukdácsolva, elgyötörten, végső úti cél nélkül nyugat felé tartva gyalogoltak be a városba. Elmenekültek a meghódított keleti területeken fekvő, elbitorolt földjeikről, magukkal cipelve a perzselő emlékeket a hátrahagyott szeretteikről, akik nem menekülhettek a Vörös Hadsereg elől… a többszörösen megerőszakolt nőkről, akik közül sokakat megkínoztak és meggyilkoltak.

A berlini lakosok egy része tudatában volt annak, és rettegéssel töltötte el őket az, hogy a távolban gyülekező és feltartóztathatatlanul közeledő gigászi szovjet erők maguk is tanúi voltak a nácik által elkövetett kegyetlenségeknek és perverzióknak, például szovjet hadifoglyokat tartottak szabadtéri karámokban, ahol becslések szerint legalább hárommillió embert szándékosan éheztettek halálra a jéghideg égbolt alatt. És amikor 1944 augusztusában a Vörös Hadsereg katonái Németország felé nyomultak, addigra közülük már rengetegen olvashatták a Krasznaja Zvezda újságban a lengyelországi Majdanek helység táboráról szóló iszonyatos beszámolót Konsztantyin Szimonov katona és költő tollából. Szimonov a gázkamrák és az elhajított „több ezer gyerekcipő”3 kétségbeesett leírásával az elsők között adott hírt a vérfagyasztó embertelenségről – olyannyira vérfagyasztó volt, hogy egyes brit és amerikai hatóságok el sem hitték maradéktalanul. A szóbeszédek a haláltáborokról már Berlinbe is eljutottak. Brigitte Lempke, aki akkoriban még iskolába járt, felidézte, hogy egy osztálytársa félrehúzta, és azt mondta: „El kell mondanom valamit, de soha nem adhatod tovább, különben valami nagyon rossz fog történni.” Brigitte kissé megszeppenve bólintott, mire ez a lány elmondta neki, hogy orvos nagybátyja visszatért keletről. Egyik este, amikor neki már ágyban kellett volna lennie, titokban hallgatta, ahogy nagybátyja megtörten beszél a szüleivel. Sírt, mondta a lány. Kemencéket látott, amikben embereket készültek elégetni. A lány szemléletes hasonlattal állt elő: „ahogy a kenyeret betolják a kemencébe, úgy tolják bele az embereket”.4 Ezt a képet Brigitte soha nem tudta kiverni a fejéből.

A Vörös Hadsereg katonái még élesebb képet kaptak a legyőzendők természetéről, amikor megtalálták Treblinkát, majd 1945 januárjában Auschwitzot. A „felszabadítás” túlságosan örömteli kifejezésnek tűnt a szörnyű hullahegyek között élő csontvázak megmentésére. Számos tömegsírt is találtak a kísérteties erdőkben. Ezeknek a fiatal katonáknak a szívét nem kellett még jobban megkeményíteni az ellenséggel szemben, bár szovjet feletteseik eleinte azt sulykolták az újságokban és a rádióban, hogy ezekért a táborokért nemcsak a náci vezetés, hanem az egész német társadalom felelős: a német földnek ilyen a természete. Később, a náci rezsim összeomlásával elérkezik az idő, amikor a szovjetek majd helyesbítik ezt az álláspontot, ahhoz ragaszkodva, hogy a német dolgozó népet nem szabad hibáztatni – de amíg ezt a fenevadat nem győzték le, a Vörös Hadsereg katonái minden egyes német emberségét megkérdőjelezhették, akikkel csak összehozta őket a sors.

A bosszúállás kereke iszonyú gyorsasággal forgott. Április elején ezt a szövetségesek között fennálló konfliktusoknak is be lehetett tudni.

Miután az amerikai és a brit erők nyugat felől átverekedték magukat, készen álltak, hogy végső csapást mérjenek Berlinre. (A szövetségesek már régen döntésre jutottak – nagy nehezen – Berlin felosztását illetően, hogy a legyőzött fővárosnak ki melyik zónáját foglalja el; Londonban az Európai Tanácsadó Bizottságban 1943 ősze óta folytak a tárgyalások, ahol olyan személyiségek, mint például Philip E. Mosely, az amerikai külügyminisztérium diplomatája, brit és szovjet kollégáikkal alkudoztak a térképekre „sietve felskiccelt vonalakról”.5) A londoni Daily Telegraphban H. G. Martin altábornagy pedzegette, hogy Hitler seregeiben még mindig van „némi szufla”, ami megakadályozhatja, hogy Zsukov marsall és a Vörös Hadserege megközelítse a várost. Jövendölése szerint vagy az amerikaiak Bradley tábornokkal, vagy a britek Montgomery tábornagy vezetésével foglalják majd el „Berlint, a kettes számú erődöt”.6 A brit miniszterelnök, Winston Churchill tudta, hogy Berlin elfoglalása végleg kioltja a náci lángot. Az amerikaiak Eisenhower tábornok vezetésével már csendben átengedték a versenyt; Roosevelt elnök pedig, akinek már csak napjai voltak hátra, és aggódott, hogy az Egyesült Államok sorsa hosszú távon összefonódik Európáéval, mindenképpen azt akarta, hogy a versenyt a szovjetek nyerjék. Ezt a döntést Eisenhoweren keresztül közölték Sztálinnal, aki örökös paranoiája miatt egyszerűen nem hitte el. Ő maga kettős blöffel élt a szövetségesei felé, mondván, már nem tekinti Berlint a legfőbb prioritásnak, majd 1945. április 1-jén közölte főparancsnokaival, Georgij Zsukov és Ivan Konyev marsallal, hogy nekik kell elsőként elérniük a várost. A negyvennyolc éves Zsukov egy Moszkvától száztíz kilométerre fekvő faluban született és nőtt fel. Vidéki gyermekkora volt a századfordulón egy nyírfákkal teli és gyors folyókkal átszelt végtelen tájon, ahol ragályként terjedt a nincstelenség, de a frissen fogott halakból és a nyári bogyókból merített vigasz élénken élt az emlékeiben. Ebben az értelemben, jóllehet Zsukovot az orosz történelem és forradalom hullámai felkapták és felemelték, hasonlított a parancsnoksága alatt álló fiatalabb férfiakhoz és nőkhöz (bár a fiatalabbak közül sokan az éhséget – egyes esetekben az éhínséget – inkább a gazdaságok 1930-as évekbeli sztálini kollektivizálása, semmint a cárság kisbirtokainak elnyomása miatt ismerték). Zsukov és csapatai végignézhették, ahogy a nácik feldúlják szeretett földjeiket, és most rettenetes, csillapíthatatlan tettvágy fűtötte őket, amelynek középpontjában Berlin képe lebegett.

Ahogy a kegyetlen megtorlások elől menekülő németek hozták a híreket a Vörös Hadseregről, és azok kezdtek tovaterjedni a berliniek között, mindenki megértette, hogy a civilizációról alkotott eszméjük és világképük rövidesen olyan leszámolás elé néz, amiről még sejtelmük sem lehet. Ilyen körülmények között a külvilág retteneteire gondolva észszerű volt a késztetés, hogy az óvóhelyek félhomályába fészkeljék be magukat.

Nem minden óvóhely volt a föld alatt. Utcasarkokon vagy a város parkjainak fái között mélyen megbújva látszottak furcsa építmények. Néhányuk egyszerű, ferde tetős, névtelen betonhenger volt, míg mások a körülöttük lévő épületek, irodaházak, lakóházak formáját vették fel, de durva felületük és üres, apró ablakaik elég hátborzongató hatást keltettek. Akadtak olyanok is, melyek a szabadidős terek homokos talajából emelkedtek ki, bejáratuk egyszerűen csak ferde betonlapokból állt. Odabent az alagutak zsákutcákban végződtek. A Wittenau nevű északi kerületben két, mintegy tizenöt méter magas, négyzet alakú, egyszerű boltíves ajtónyílásokkal ellátott betonbunker állt, amelyek még vérfagyasztóbb képzettársításokat keltettek: nagy családi mauzóleumokra emlékeztettek. Kreuzberg központi részén állt az egyik legötletesebb óvóhely: egy 19. századi hatalmas, kerek, téglából épült gáztározót alakítottak át a Fichte-bunkerré (a Fichtestrassén állt): a falakat megvastagították, és a hat emelet magas, kivilágítatlan belső teret 750 kis kamrára osztották. Az eredeti elképzelés szerint 6000 ember befogadására volt alkalmas. Az 1945-ös év elején néha már 30 000 ember is megfért benne. A kreuzbergiekhez csatlakoztak a gyámoltalan vidéki menekültek, akik épp akkor érkeztek Berlinbe, amikor hallani lehetett a közeledő bombázók fenyegető moraját.

A metróhálózat óvóhelyei nem voltak mélyen a föld alatt, így csak az illúzióját keltették az áthatolhatatlanságnak. Bár a Moritzplatz állomásnál a sínek alatt még egy réteg alagút húzódott, 1945 februárjában a biztonságérzet egyetlen szempillantás alatt vált kámforrá, amikor is az állomást odafent találat érte, és harminchat ember vesztette életét.

A háború utolsó tizennyolc hónapjában a becslések szerint mintegy harmincezer civil halt meg a légitámadásokban. Berliniek százezreinek a szeme ez idő alatt hozzászokott a katakombák, csupasz villanykörték, primitív fabútorok, szennygyűjtő vödrök világához. De voltak, akik nem tudták elfojtani dühüket a bestiális ellenség szerintük barbár viselkedése és a rájuk kényszerített élet miatt. Liselotte Purper fényképész, aki Goebbels propagandaosztályán dolgozott, írt a keleten állomásozó férjének, Kurt Orgelnek – ez volt az utolsó levelek egyike, amit a férfi kapott a halála előtt. „Eltölt a harag!”, írta. „Micsoda kegyetlenséggel fognak megerőszakolni és meggyilkolni minket, micsoda nyomort hoz már a légi terror önmagában is az országra.”7

Az óvóhelyekre vonulók többsége nő volt, sokuk kisgyerekes anya. A légiriadó által ébresztett embert próbáló félelem részben abból adódott, hogy igen gyorsan kellett a vonakodó gyerekeket meleg ágyukból kirángatni, felöltöztetni és a legközelebbi óvóhelyre szállítani a néha ormótlan babakocsikban. Meg kellett nyugtatni a riadt csecsemőket a furcsa félhomályban, ahogy az éjszakai mennydörgés megkezdődött. A város északi részén terült el egy nagyszabású díszpark, a Humboldthain, ami Berlin egyik legkiemelkedőbb történelmi személyiségének, a 18. századi úttörő természettudós Alexander von Humboldtnak a nevét viselte. Humboldt hatalmas óceánokat hajózott be, hogy tanulmányozhassa Földünk növényvilágát és földrajzi csodáit. Békeidőben ez a park nyugodt, virágokkal tarkított kontrasztja volt a körülötte húzódó kietlen utcáknak. Most a városban uralkodó hatalmas felfordulás leképezésévé vált. A szüntelen éjszakai bombatámadásokból eredő tüzek és a tüzelőanyagot kereső kétségbeesett polgárok fosztogatásai ellenére még mindig dús és magas fák tornyosultak itt a hideg, szürke égbolt háttere előtt. De volt, ahol cikcakkos villám alakzatban futó széles árok szelte ketté a park gyepét, és mindezek fölött egy hatalmas, négyzet alakú, mintegy hatvan méter magas és széles betontorony trónolt, megkoronázva nyolcszögletű ágyútalapzatokkal. Éjszaka a torony tetején alig kiképzett tizenéves fiúk voltak szolgálatban, akik légelhárító ágyúkkal céloztak tanácstalanul a lángoló égboltra. A helyi lakosok meg a torony belsejébe menekültek a szövetséges bombázók elől.

A humboldthaini légvédelmi toronynak – a városban található három ilyen építmény egyikének – a formája idegen volt, mégis zavaróan ismerős. A betontorony brutalista stílusban épült, de a keskeny ablakok egy több évszázados erődítményt idéztek. A komor belső teret átjárta az emberi faj közös bűze. Az elmúlt hónapokban mindennap emberek ezrei gyűltek össze ezeken az óvóhelyeken. Legfeljebb húszezren lehetett volna összezsúfolódniuk a rideg emeleteken, de a pánik miatt sokkal többen nyomultak be. Ismerős arcok ültek az ismerős padokon és priccseken, majd idegenek csatlakoztak hozzájuk homályos, áporodott közelségben. A torony alacsony mennyezetű kamráit és folyosóit halványkék izzók világították meg, amelyek fényében az arcok kísértetiesen sápadtnak hatottak. A higiéniai lehetőségek egyszerűek és lehangolóak voltak. Annak a fagyos tavasznak a legcsípősebb éjszakáin a hatalmas, méteres vastagságú falak jól szigeteltek, viszont egyáltalán nem szellőztek, és az apró ablakokat is elfedték, hogy a bombázók még gyér fényeket se észlelhessenek. A falak mentén egyszerű, nyikorgó emeletes ágyak sorakoztak. Sokak számára a megszakítatlan alvás gondolata is mosolyfakasztó volt. És egyes családok mégis alkalmazkodtak az új élethez a sötétségben, és csak akkor hagyták el az erődöt, ha megpróbáltak jegyre élelmet szerezni. Sokan tanúi voltak, ahogy otthonukat lerombolják a szövetségesek kérlelhetetlen bombázói. Nem csupán a biztonságot jelentő tetőt, a menedéket vesztették el, hanem a család emlékeit jelentő tárgyakat is: a fényképeket, a régi mahagónibútorokat, a porcelánokat és az étkészleteket, amelyek egyszersmind a stabilitás és a folytonosság jelképei voltak. Elszakadtak a szálak, amelyek ezeket a menedékkeresőket a múlthoz kötötték. Immár ez a sötét betontorony volt az otthonuk. Mások e helyet ritkábban vették igénybe, csak a legszélsőségesebb vészhelyzetekben, amikor a bombázók megközelítették a várost. Tudták, nem egészséges itt tartózkodni. „Amikor az ágyúk a tetőn lőttek – emlékezett vissza az akkor tizenhat éves Gerda Kernchen –, az egész épület idegőrlően beleremegett.”8

Az épület létezésének puszta ténye – 1943-ban adódott hozzá Gesundbrunnen látképéhez, és kényszermunkások építették – számos berlini számára azt sugallta, hogy a háború új irányt vett. 1945 februárjának és márciusának fagyos napjaira, amikor Németország keleti és nyugati határán egyaránt behatolt az ellenség, a torony az ostrom egyre komorabb szimbólumává vált. Ehhez társult a város állatkertje fölé magasodó másik légvédelmi torony megkerülhetetlen látványa. Bizonyos értelemben ez utóbbi óvóhely még kiélezettebb szerepet játszott: az ugyancsak csupasz betonból épült, komfort nélküli létesítmény harmadik emeletén egy tábori kórházat rendeztek be. Gyér felszerelés, gyér világítás; az egyik részleg szülészetként működött. Még 1945 tavaszán is születtek csecsemők ebben a hideg, háború sújtotta városban.

A város keleti részén, a Friedrichshain negyedben álló légvédelmi torony bőszen őrzött titkot rejtett: a berlini Kaiser-Friedrich Múzeumból és más galériákból elszállított, valamint zsidó tulajdonosoktól ellopott műkincseket és régiségeket igen nagy számban. A friedrichshaini toronyban elrejtett, már-már nevetségesen sebezhetővé tett műkincsek között volt többek között Caravaggio („Szent Máté és az angyal”, „Kurtizán arcképe”) és Botticelli („Madonna és gyermeke Szent Jánossal”) munkája. 1945 elejére megszületett egy terv, miszerint a festmény- és szoborgyűjteménynek biztonságosabb menedéket találhatnak Pomerániában (a meghódított Lengyelország északi partvidékén), de a szovjetek villámgyors előrenyomulása ezt az elképzelést is dugába döntötte. A következő lehetőség a schönebecki hamuzsírbánya volt (úgy száz kilométerre délnyugatra Berlintől), de mivel minden bevethető férfi a fegyveres harcokban vett részt, és minden munkaképes nő máshol dolgozott, a lelkesedés alábbhagyott. És alig néhány héttel korábban, hogy a város újabb múzeuma vált a gyújtóbombák lángjának martalékává, még több művet helyeztek el a friedrichshaini toronyban. Márciusra a különböző múzeumok igazgatói új tervet hangoltak össze: a Graslebenben (egy Berlintől nyugatra fekvő, Hannoverhez közeli területen) és Ransbachban (Németország nyugati részén, Frankfurt közelében) lévő bányákat akarták erre a célra használni. A műtárgyak egy részét gondosan becsomagolták, és tátongó kráterek mellett elhaladva kivitték őket a városból a távoli vidékre. Az utolsó ilyen konvoj április 7-én indult útjára, sok műalkotást hagyva még hátra.

Az emberek a sorsukra hagyott remekművek körül bóklásztak, mindhiába kutatva elraktározott élelmiszerek után, mert míg a műkincseket evakuálták, a polgári lakosságot nem. Soha fel sem merült semmilyen összehangolt erőfeszítés gondolata, hogy a berlinieknek más városokban, falvakban találjanak ideiglenes menedéket. Gyakorlatilag foglyok voltak a város határain belül; nem tudtak elmozdulni. Az elmúlt másfél évben számos család még vissza is tért Berlinbe. Jöttek olyan gyerekek is, akiket korábban a hatóságok tömegével utaztattak el tiszta levegőjű hegyvidéki szállásokra. Sokuk alig várta a visszatérést a fővárosba, akárcsak az anyák és a nagymamák; városuk ismerős építményei után sóvárogtak, holott azok eltűnőben voltak.

Noha a Wehrmacht végzetesen megfogyatkozott, védte a várost; március 20. óta a Visztula hadseregcsoportot – amely azért jött, hogy felvegye a harcot a közeledő szovjet erőkkel – Gotthard Heinrici tábornok vezette, egy ötvennyolc éves veterán, protestáns teológuscsalád sarja, akivel szemben felettesei bizalmatlanok voltak mély evangélikus hite miatt. A háború korábbi szakaszában kényszernyugdíjazták feljebbvalóival szembeni dühös nézeteltérései miatt; most, amikor a Vörös Hadsereg nyolcvan kilométerre volt Berlintől, a rehabilitált Heinrici feladata volt megakadályozni, hogy ez a hatalmas haderő sikeresen átkeljen az Oderán, és a főváros felé nyomuljon. Miközben a menedékbe húzódó civilek körében legendák terjedtek az esetleges új csodafegyverekről, amik erősebbek még a V-1 és V-2 rakétáknál is – ezek a Csatorna fölött átsuhanva hatalmas pusztítást okoztak Londonban –, Gotthard Heinrici pontosan tudta, hogy efféle csoda nem áll rendelkezésére. A Visztula hadseregcsoport előző parancsnoka – Heinrich Himmler SS-Reichsführer – beleegyezett a felmentésébe, miután reménytelenül alkalmatlannak bizonyult. Az ember, aki a holokauszt gépezetét és a milliók életének kioltására alkalmas obszcén eszközöket kitalálta, visszavonult a Hohenlychen magánszanatóriumba, néhány kilométerre Berlintől északra, és a maga által diagnosztizált influenzában szenvedett. A városban, amit elhagyott, utcai hangszórók harsogták a Joseph Goebbels propagandaminiszter által írt nyilvános bejelentéseket. A miniszter buzdította a berlinieket, hogy higgyenek. Az 1920-as évek elején Goebbels „aszfaltszörnyetegnek” látta Berlint, ami „szívtelenné és érzéketlenné” teszi az embereket;9 az aszfalt éket vert a berliniek és az igazi németség közé; a várost „a zsidók aszfaltozták le”.10 1926-ban már gauleiter – vagyis a náci párt regionális vezetője – volt a városban: ezt a pozíciót a haláláig megtartotta. A korabeli filológus, Victor Klemperer Goebbels nyelvhasználatának briliáns és szellemes elemzésével feltérképezte a miniszter változó hozzáállását Berlinhez; hogyan enyhült és romantizálódott a szembenállás „termőföld és aszfalt” között, mígnem 1944-ben Goebbels már arról beszélt, hogy „nagy tiszteletet érzünk az élet elpusztíthatatlan ritmusa és a nagyvárosi lakosság kőkemény élni akarása iránt”.11 Nem mintha nagyon lett volna más választásuk.

Ugyanakkor sok berlini polgár nagyon halkan kifejezte kételyeit az új csodafegyvereket illetően. E bomlasztó suttogások mögött – amiket óvatosan osztottak meg egymással egy olyan városban, ahol a lakosság viselkedését még mindig árgus szemekkel figyelték a házmesterek – súlyos és rideg felismerés húzódott. Nem fordul már a kocka, nincs menekvés. A tizenéves fiúkat, akik lelkesen, de hasztalanul lőttek a háztetőkről a magasan repülő bombázókra, az LH kezdőbetűkkel illették, ami a Lüften Helfer (légi segítők) rövidítése volt. A talpuk alatt menedéket kereső civilek másként értelmezték a betűket (a „Tanulj gyorsan oroszoul” mintájára): „Letzte Hoffnung”-nak, azaz végső reménynek nevezték őket. A vicc több réteg keserűséget tartalmazott. Paradox módon a nácik által az 1930-as évek közepétől kialakított, elnyomó világi társadalom maga is egy kvázivallásos hit alapjain állt: megkövetelte a feltétlen hitet a Führerben és azokban, akik az ő munkáját végezték. Ahhoz, hogy ez a Németországról és Berlinről alkotott vízió összeálljon, hinni kellett abban, hogy az államnak joga van teljes mértékben ellenőrzése alatt tartani a testet és a szellemet, s ezt az emberekkel való törődésre és megvédésükre fogja felhasználni. Hinni kellett a csodafegyverekben. De ezeken az óvóhelyeken és pincékben a hit elhalványult. Akadtak, akik Heinrici tábornokhoz hasonlóan kitartottak keresztény hitük mellett minden ellenséges kormányzati intézkedés ellenére, amely az egyházak és híveik marginalizálására irányult. Az ő hitüket nem volt bölcs túl hangosan megvallani. Ha imádkoztak, akkor magukban, csendben tették.

Éltek mások is a városban – szó szerint és átvitt értelemben is a föld alatt –, akik a kiirtásukra irányuló őrület ellenére is kitartottak régi hitük és közösségük mellett. A város nagyszámú zsidó lakosságának Auschwitzba és más haláltáborokba való módszeres deportálása ellenére jelentős számú zsidó, talán úgy ezerhétszáz továbbra is ügyesen elrejtőzött Berlinben. Döbbenetes módon életben maradtak. Nagyon zárt, titkos körökben „tengeralattjáró” néven ismerték őket.12 Sok zsidót nem zsidó barátaik és munkatársaik fogadtak be. Néhányan kénytelenek voltak idejük javát a pincék szinte állandó sötétségében tölteni. Ezek egyike volt Rachel R. Mann, aki emlékezett, hogy nem voltak otthon aznap, amikor a Gestapo eljött érte és az anyjáért. Amikor hazaért, egy könyörületes szomszéd befogadta; de 1945 telén és tavaszán, amikor egyes náci funkcionáriusok egyre hisztérikusabbá váltak, kénytelen volt a pincében maradni. „[A szomszéd] mindennap hozott nekem ennivalót, és néha felengedett a lakásába, hogy megfürödhessek. A háború végéig odalent voltam.”13

Marie Jalowicz-Simon, aki akkor még Marie Jalowicz volt, 1942 óta kerülte a hatóságokat, miután egy reggel elmenekült egy gestapós tisztviselő elől; amikor még ugyanazon a napon a postás megpróbált neki levelet kézbesíteni, egyszerűen azt mondta, hogy a „szomszédját”, Marie-t keletre deportálták. Ezt ráfirkantották a borítékra, és úgy tűnt, hogy az információ eljutott a városi bürokráciához. Hamarosan szembesült azzal – sárga csillag nélküli kabátot viselve –, hogy bár hamisítatlan középosztálybeli háttérrel rendelkezett, a legtöbb kedvességet és nagylelkűséget a város munkásnegyedeiben tapasztalta, amikor gyári munkát keresett.14 1945 tavaszán már egy kis házban húzta meg magát Berlin egyik északi külvárosában; polgártársai közül csak egypáran ismerték valódi személyazonosságát. Ezeket a munkásosztálybeli berlinieket tartotta megmentőinek és a város igazi szellemének. Ők megértették, milyen hatalmas bűnöket követett el az állam, ellentétben – Simon véleménye szerint – a középosztálybeliekkel, akik meghajoltak a náci filozófia előtt. „Legfőképpen”, mondta „a művelt német polgárság mondott csődöt.”15

Sok „művelt német polgár” erre azt felelte volna, hogy nem volt más választása, nem igazságos felróni neki a kollektív bűnt; és az épületek alatt töltött éjszakák, amikor azt várták, mikor üti át egy bomba a födémet, amolyan tisztítótűznek vagy vezeklésnek tekinthetők…

A rasszizmus és az eugenika iránti lelkesedés nem csak a két világháború közötti Németországra volt jellemző; ezek a nézetek bizonyos körökben olyannyira elterjedtek, hogy természetesnek, sőt tiszteletre méltónak tűntek (V. György király személyi orvosa, Lord Dawson of Penn csak egy volt a sok brit közéleti személyiség közül, akik érdeklődtek az eugenika iránt, akárcsak néhány prominens baloldali politikus). Miközben a berliniek a föld alá kényszerültek a bombák miatt, nagyon kevesen gondolkodtak el, mennyire megmérgezte egész társadalmukat a megszállottság a faji felsőbbrendűség és a degeneráció iránt. Még mindig nem látták a fától az erdőt. Egyesek számára ez még a háború után is sokáig így maradt.

De ahogy ezek az emberek, gazdagok és kevésbé tehetősek összegyűjtötték az ellátmányukat – a parányi adag rozskenyeret és húst meg a gondosan elrejtett alkoholkészleteket a merlot-tól a brandyig –, eljutott a tudatukig, hogy a Führerük is állandó rejtőzködésre kényszerült. Miközben a rádióadások a lelkesedés különböző fokain harsogtak a közelgő győzelemről és arról, hogy minden állampolgárnak meg kell védenie az otthonát, a Führer egyáltalán nem szerepelt a nyilvánosság előtt. Sokak emlékezetében, akik közelről látták a vezért a gyűléseken, megrázó, villamossággal teli pillanatként élt az, amikor tekintetük találkozott Hitlerével – eltöltötte őket az érzés, hogy valami módon ismeri őket, és erős kötelék fűzi őt hozzájuk. De 1945 tavaszára a Führer hiánya megtörte ezt a bűverőt.

És nagyon kevés berlini képzelte volna – még ha meg is jelent lelki szemei előtt egy titkos föld alatti főhadiszállás –, hogy micsoda rendkívüli, zord valóság található a városközpont alatti alagutakban. A felszínen, a Birodalmi Kancellária kertjében egy ajtókkal ellátott betonkocka állt – a komplexum számos bejárata közül az egyik. Miután a látogató túljutott az őrökön és a hisztérikusan alapos motozáson, csigalépcsőn lehetett lejutni egy külön világba. A lépcső alján további őrök és ajtók, majd azokon túl apró szobák és keskeny folyosók átláthatatlan útvesztője – egy érdes betonból készült labirintus. Mindenütt a kapkodó kivitelezés jelei: a padlón kis tócsákba gyűlt a mennyezetről lecsöpögő víz. Ebben az üregrendszerben voltak itt-ott tárgyalótermek, konyhák, egyszerű vécék és mosóhelyiségek, hálószobák, valamint egy telefonközpont. Egy további lépcső mintegy tizenkét méter mélyen ereszkedett a föld alá, és egy még inkább nyomasztó alvilágba vezetett. Ideköltözött április 1-jén végleg a Führer élettársával, Eva Braunnal (akit hamarosan feleségül vett), Blondi nevű német juhászkutyájukkal és mindenfajta kutyakölykökkel együtt. Kis dolgozószobáját szőnyeg fedte, a falakon térképek lógtak. A légkondicionáló hangosan zúgott, mint egy kelepcébe került hatalmas dongólégy, és nem volt igazán hatékony, megállt bent a levegő. A folyosókon a nap minden szakában tisztviselők járkáltak, és a legváratlanabb időpontokban hívatta őket magához görnyedt vezérük. Ebben a világban a Führer döntötte el, mikor van nappal és mikor éjszaka; a magas rangú katonai parancsnokokkal tartott megbeszéléseket éjfél előtt kezdték, és hajnal előtt be sem fejezték. A temérdek beton között az idő értelmetlenül folyt tova. Vajon álmodtak ezek a parancsnokok és pártfunkcionáriusok, amikor végre aludni tudtak? Vajon eme álmok, látomások magányában osztoztak Führerük ébrenléti téveszméiben?

A város egyéb részein a gyerekeket biztos, hogy rémálmok gyötörték. A kilencéves Sabine K. „nagyon rosszul aludt”16 a föld alatti óvóhelyén, ahogy ezt a naplójában megírta. Azt álmodta, hogy „egy orosz” belépett a pincébe, és „vizet kért tőle”. Elindult egy folyosón, ami kanyarodva egy ismeretlen átjáróba torkollott, mire felgyúlt egy „sárga fény”, és ő hirtelen megrémült, amikor egy „kínai” arcvonású férfi letépte Sabine kabátját, és „megérintette” őt.17 Ezt a rémálmot vajon a közelgő ellenséget „ázsiai hordáknak” lefestő náci propaganda idézte elő?18

Meghökkentő módon az embereknek néha sikerült pihenniük a Führerbunker sivár labirintusát nagy koncentrikus körökben körülvevő alagsorokban, bunkerekben, pincékben, föld alatti őrhelyeken és betontornyokban. Az író és zenész Karla Höcker felidézte, hogy másképpen is meg lehetett élni a hangulatot a nyirkos pincében, ahova ő is került. „Furcsa légkör, a turistaháznak, az ifjúsági szállónak, az ellenállók pincéjének és az operaromantikának a keveréke.”19 Ő és a társai minden porcikájukkal áhították az alvást. Azok, akik odakint voltak a szabad ég alatt – az SS és Gestapo egyre fanatikusabb tagjai és civil ruhás tisztek, akiknek azonnal szemet szúrt, ha valaki megszegte a Führer legcsekélyebb kívánságát, és készen álltak ezért büntetést kiszabni; és a szürke tornyok tetején ülő, nagyon fiatal, tizenéves fiúk, akik a levegőt villódzó tűzzel elborító légvédelmi ágyúkat kezelték – az alvással behódoltak volna a kimerültségüknek. A fáradtság az éhséghez hasonlóan állandósult. Néhány hónappal korábban ezek a berliniek – az óvóhelyeken kucorgó öregemberektől a Hitlerjugend seregébe bevonuló ifjakig – egy külső szemlélő számára teljesen normálisnak tűnő életet éltek: iskolák, kávézók, koncertek látogatása. Meghökkentően gyorsan fogadták el, hogy közeledhet a végítélet. Ennek a városnak valóban a gyorsaság volt az egyik fő tulajdonsága.

Ezt az új, föld alatti létet nem sokkal korábban egy szovjet felderítő pilóta is észlelte, aki magasan a város keleti része fölött repült. Úgy tudta, Berlin egy ragyogó, eleven város, egy fortyogó katlan, ahol a fogyasztói társadalom pompás modern neonfénye csábítja az embert. Most a sötétség téli városára pillantott le; mozdulatlan villamosokat látott üres utcákon; romos, megfeketedett, hatalmas gyárkomplexumokat. Teljesen kihalt sugárutakat. Mi történt a fény városával?

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Sarkadi Péter

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 434 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License